NOU 2017: 6

Offentlig støtte til barnefamiliene

Utredning fra utvalg oppnevnt ved kongelig resolusjon 19. juni 2015.

Avgitt til Barne- og likestillingsdepartementet 6. mars 2017.

Dokumentet på regjeringen.no

Til Barne- og likestillingsdepartementet

Ved kongelig resolusjon 19. juni 2015 ble det oppnevnt et utvalg for å utrede støtten til barnefamiliene. Utvalget legger med dette frem sin utredning.

Oslo 6. mars 2017

Anne Lise Ellingsæter leder

Hege Brækhus

Mathilde Fasting

Lars Håkonsen

Elin Kvande

Simen Markussen

Axel West Pedersen

Liv Johanne Syltevik

Thor Olav Thoresen

Anne Hege Strand sekretariatsleder

Marcus Langberg Smestad

Mari Brekke Holden

Liv Solveig Korsvik

Øyvind Opland

Anders Osmunddalen

Per Jakob Tehel

Til Barne- og likestillingsdepartementet

Ved kongelig resolusjon 19. juni 2015 ble det oppnevnt et utvalg for å utrede støtten til barnefamiliene. Utvalget legger med dette frem sin utredning.

Oslo 6. mars 2017

Anne Lise Ellingsæter leder

Hege Brækhus

Mathilde Fasting

Lars Håkonsen

Elin Kvande

Simen Markussen

Axel West Pedersen

Liv Johanne Syltevik

Thor Olav Thoresen

Anne Hege Strand sekretariatsleder

Marcus Langberg Smestad

Mari Brekke Holden

Liv Solveig Korsvik

Øyvind Opland

Anders Osmunddalen

Per Jakob Tehel

Del 1
Innledning

1 Utvalgets oppnevning og mandat

Utvalget for utredning av støtten til barnefamiliene – heretter omtalt som utvalget – ble oppnevnt ved kongelig resolusjon 19. juni 2015 og fikk følgende mandat:

Bakgrunn

Overføringer til barnefamiliene var sist gjenstand for en egen offentlig utredning i NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier (Longva-utvalget).

Rundt tusenårsskiftet ble det gjennomført forholdsvis store endringer i de økonomiske overføringene til barnefamiliene. Barnetrygden ble utvidet fra 16 til 18 år og søskentillegg og småbarnstillegget ble fjernet. Siden disse endringene har barnetrygden vært så å si uendret og heller ikke prisomregnet. Forsørgerfradraget ble fjernet og lagt inn i barnetrygden og foreldrefradraget ble til slutt begrenset til dokumenterte utgifter. Fra 2013 lignes alle enslige forsørgere i skatteklasse 1. I stedet for skatteklasse 2 ble det innført et særfradrag for enslige forsørgere.

I 1998 ble det gjort omfattende endringer i stønadsordningen for enslig mor eller far, blant annet med en vesentlig nedkorting av stønadsperioden. Siden er det gjennomført flere innstramminger i ordningen.

De siste 10–15 år har det vært en kraftig økning i antall barnehageplasser, blant annet som følge av økte statlige tilskudd. Fra 2004 er det innført maksimalpris i foreldrebetalingen, og fra 2009 har barn lovfestet rett til plass i barnehage. Stortinget har for budsjettet 2015 bevilget midler til innføring av et nasjonalt minstekrav til foreldrebetaling der barnehageplassen for første barn maksimalt skal utgjøre 6 prosent av familiens samlede inntekt. Stortinget har også bevilget midler til gratis kjernetid til alle fire- og femåringer i familier med lav inntekt. Dette skal etter planen tre i kraft hhv. 1 mai og 1. august 2015. Kontantstøtten ble innført i 1998 som et alternativ og supplement til barnehage for ett- og toåringer. Ordningen ble lagt om i 2012 og omfatter nå kun ettåringer. Kontantstøttesatsen ble økt i 2013 og 2014 og utgjør nå 6 000 kroner per måned per barn.

I 2002 ble støtteordningen gjennom Lånekassen til elever i videregående opplæring lagt om fra å gjelde alle under 19 år til å knyttes til ungdomsretten til videregående opplæring, som strekker seg helt til utgangen av det året eleven fyller 24 år. De grunnleggende hensynene i støtteformene ble videreført, ved at grunnstipendet skal være et supplement til familieøkonomien og ved at bostipendet skal gis når elever må flytte hjemmefra for å ta videregående opplæring. I 2007 ble det behovsprøvde læremiddelstipendet erstattet med et ikke-behovsprøvd utstyrsstipend som ledd i innføringen av gratis læremidler i den videregående opplæringen. I 2015 blir det behovsprøvde grunnstipendet mer målrettet mot den gruppen som det er ment å treffe, familier med særlig svak økonomi. Samtidig blir det behovsprøvde lånet gjort om til en låneordning for elever over 18 år som har flyttet hjemmefra. Studenter og elever med barn under 16 år kan få et behovsprøvd forsørgerstipend for barn som de bor sammen med minst 40 prosent av tiden.

De siste 20 årene har det skjedd vesentlige samfunnsmessige endringer som angår barnefamilienes økonomi. Yrkesaktiviteten blant småbarnsmødre har økt, og barn begynner tidligere i barnehage. Som følge av maksimalpris utgjør barnehageutgiftene ikke lenger en stor andel av de fleste familiers samlede utgifter. For familier nederst på inntektsskalaen kan imidlertid utgifter til barnehage og også skolefritidsordningen gjøre det.

En relativt stor andel av barna bor ikke sammen med begge foreldre gjennom hele oppveksten. Det er imidlertid en klar tendens til at foreldre som ikke lenger har felles husholdsøkonomi, deler mer likt enn tidligere både på forsørgelse og omsorg for barna etter at parforholdet er slutt.

Siden 2004 har innvandringen til Norge økt vesentlig, særlig fra EØS-området. Høy mobilitet over landegrensene til trolig fortsette. Norge er forpliktet til å koordinere trygdeordningene i tråd med EØS-avtalen. Dette innebærer blant annet eksport av trygdeytelser. For eksempel utbetales barnetrygd for barn av personer som arbeider i Norge, men som har barn boende andre steder i EØS-området.

Siden tusenårsskiftet har andelen barn som lever i familier med lavinntekt økt klart. I 2013 tilhørte 8,6 prosent av alle barn under 18 år en husholdning med vedvarende lavinntekt. Barn i familier der foreldrene har liten eller ingen arbeidsmarkedstilknytning, barn i enslig forsørgerhusholdning og barn i familier med mange barn er spesielt utsatt. Oppvekst i fattigdom kan ha store negative konsekvenser for barna. Den økende andelen barn og barnefamilier med lavinntekt må blant annet ses på bakgrunn av reduksjonen i realverdien av barnetrygden.

Nærmere om mandatet

Utvalget skal beskrive det offentlige tjenestetilbudet og overføringsordningene til familier med barn under 18 år, herunder barnetrygd, skattefordeler, foreldrepenger og engangsstønad, kontantstøtte, stønad til enslig mor eller far, bidragsforskott, barnetillegg til trygdeytelser, bostøtte fra Husbanken, barnehagesubsidier, skolefritidsordningen og utdanningsstøtte.

Utvalget skal drøfte hva som bør være målsettingen med støtten til barnefamiliene. Ser en bort fra andre forskjeller, har barnefamilier vesentlig høyere utgifter enn andre familier. Samtidig er det betydelig forskjell i barnefamilienes økonomi, og barns oppvekst vil påvirkes av det. Utvalget skal drøfte i hvilken grad en bør vektlegge fordelingshensyn og hensyn til arbeidstilbudet ved utformingen av støtte til barnefamilier. I lys av dette skal utvalget vurdere mulige endringer, blant annet for å redusere barnefattigdom og sikre god ressursbruk. Utvalget skal utvikle fordelingsanalyser der verdien av subsidierte/gratis offentlige tjenester tas med. Utvalget skal vurdere et slikt utvidet inntektsbegrep i lys av ulike typer fattigdomsmål. Utvalget skal videre se hen til Norges forpliktelser, herunder EØS-avtalen, og vurdere hvilke konsekvenser forslagene vil ha for eksport av trygdeytelser.

Utvalget skal særlig vurdere om det bør gjøres endringer i barnetrygden. Utvalget skal vurdere om barnetrygden bør ha en profil rettet mot en eller flere typer barnefamilier, for eksempel vurdere om differensiering etter antall barn er formålstjenlig. Den profilen som ligger inne i dag, en ekstra barnetrygd til foreldre som ikke bor sammen, kan drøftes i denne sammenheng. Utvalget skal også vurdere ulike modeller for omfordeling av barnetrygden slik at den i større grad målrettes mot fattige familier, for eksempel behovsprøving. Utvalget skal drøfte effekten av en behovsprøvd barnetrygd på insentivene til arbeid. Utvalget skal vurdere om barnetrygden bør omgjøres til skattefradrag.

Utvalget skal vurdere om enkelte overføringer helt eller delvis bør erstattes av tjenestetilbud eller aktivitetsbaserte ytelser for barn og ungdommer, og foreslå hvilke tjenester eller ytelser dette i så fall bør gjelde.

Forslagene skal utredes innenfor uendrede budsjettrammer.

Utvalget skal vurdere de økonomiske og administrative og andre vesentlige konsekvenser på kort og lang sikt av utvalgets forslag i samsvar med utredningsinstruksen.

Utvalget vil få et eget sekretariat. Utvalget kan ved behov innhente faglig støtte og innspill fra blant annet ressurs- og kompetansemiljøer og berørte myndigheter. Utvalget kan også bestille utredninger og data i den grad utvalget finner det nødvendig.

Utvalget skal avgi sin utredning innen 1 ½ år fra oppstart.

1.1 Utvalgets sammensetning

Utvalget fikk følgende sammensetning:

Anne Lise Ellingsæter, professor ved Universitetet i Oslo (leder)

Hege Brækhus, professor ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet

Mathilde Fasting, prosjektleder ved Civita

Lars Håkonsen, førsteamanuensis ved Høgskolen i Sørøst-Norge

Elin Kvande, professor ved NTNU

Simen Markussen, seniorforsker ved Frischsenteret

Axel West Pedersen, seniorforsker ved Institutt for samfunnsforskning

Liv Johanne Syltevik, professor ved Universitetet i Bergen

Thor Olav Thoresen, seniorforsker ved Statistisk sentralbyrå

Utvalget har hatt et sekretariat bestående av seniorrådgiver Anne Hege Strand, Barne- og likestillingsdepartementet (leder), og seniorrådgiver Marcus Langberg Smestad, Barne- og likestillingsdepartementet, på fulltid. I tillegg har sekretariatet vært styrket med fagpersoner fra flere departementer i løpet av perioden. Fra Barne- og likestillingsdepartementet: fagdirektør Per Jakob Tehel, utredningsleder Liv Solveig Korsvik og førstekonsulent Anders Osmunddalen. Fra Arbeids- og sosialdepartementet: seniorrådgiver Øyvind Opland. Fra Finansdepartementet: rådgiver Mari Brekke Holden. I tillegg har sekretariatet mottatt bistand fra Kunnskapsdepartementet ved seniorrådgiver Charlotte Rustad og Kommunal- og moderniseringsdepartementet ved rådgiver Arne Bjørndal Langan.

1.2 Utvalgets arbeid

Utvalget har i løpet av perioden fra september 2015 til januar 2017 hatt tretten møter, hvorav tre gikk over to dager. Ett av møtene ble avholdt i Stockholm, mens de resterende ble avholdt i Oslo. Utvalget har ved flere anledninger invitert forskere til å innlede om ulike temaer. Innledere på utvalgsmøtene har vært:

førsteamanuensis emerita Hilde Bojer, Økonomisk institutt, Universitetet i Oslo, om barnetrygden

professor Agnes Andenæs, Psykologisk institutt, Universitet i Oslo, om utviklingspsykologiske perspektiver på omsorg for små barn

forskningsleder Anne Skevik Grødem, Institutt for samfunnsforskning, om enslige forsørgere

forsker Ragni Hege Kitterød, Institutt for samfunnsforskning, om yrkesaktivitet og arbeidstid blant foreldre

forskere Jon Epland og Mads Ivar Kirkeberg, Statistisk sentralbyrå, om barnefamiliers inntekter, formue og gjeld

dr.philos. Turid Noack, tilknyttet forsker, Statistisk sentralbyrå, om dagens familiemønstre

ekspedisjonssjef Arni Hole, Barne- og likestillingsdepartementet, om Meld. St. 24 (2015–2016) Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter

ph.d. Aksel Hatland, tilknyttet forsker, Institutt for samfunnsforskning, om perspektiver på familiepolitikken

forsker Hanne Kavli, Fafo, om innvandrede kvinner og norsk arbeidsliv

professor Nico Keilman, Økonomisk institutt, Universitetet i Oslo, om barnefamilier, fruktbarhetsnivå og samfunnsplanlegging

forsker Staffan Kumlin, Institutt for samfunnsforskning, om opinionseffekter av offentlig politikk

Utvalget hadde en studiedag i Stockholm 8. februar 2016, hvor flere personer innledet om den svenske familiepolitikken, ulike ordninger og tjenester:

Bengt Thorngren, Bellita Torén og Åsa Nordström, fra Skolverket, om förskola og fritidshem

Niklas Löfgren, fra Försäkringskassan, om graviditetspenning, föräldrapenning, tillfällig föräldrapenning, separerade föräldrar, bostadsbidrag og barnbidrag

Charlotta Örn, Inspektionen för socialförsäkringen, om familjeförmåner i Sverige

professor Joakim Palme, Statsvetenskapliga institutionen, Uppsala universitet, om «Barnpolitik bortom modern familjepolitik»

universitetslektor Ann-Zofie Duvander, Sociologiska institutionen, om «Svensk familjepolitik och jämställdhet»

Utvalget arrangerte et innspillsmøte, hvor ulike organisasjoner ble invitert til å komme med muntlige og skriftlige innspill til utvalgets arbeid. Følgende deltok på møtet 11. april 2016: Olav Wendelbo Kvam og Johan Tore Solberg fra Spekter, Hege Herø fra YS, Anette Pollen fra Virke, Synnøve Konglevoll fra LO, Anne Gamme og Magne Hustad fra KS, Kristina Jullum Hagen fra NHO, Nora Sørensen fra Unio og Elisabeth Rusdal, Wenche Rolstad og Mette Gunnari fra Norges kvinne- og familieforbund.

1.3 Eksterne utredninger

Utvalget ble i sitt mandat bedt om å utvikle fordelingsanalyser der verdien av subsidierte/gratis offentlige tjenester tas med. Videre ble utvalget bedt om å vurdere ulike modeller for omfordeling av barnetrygden. På bakgrunn av dette bestilte utvalget utredninger fra Statistisk sentralbyrå. Forskerne bak prosjektet var Leif Andreassen, Bård Lian, Thor Olav Thoresen og Trine Engh Vattø. Rapporten fra dette arbeidet finnes som vedlegg 1 til utredningen.

1.4 Utvalgets avgrensning av mandatet

Utvalget ble gitt et omfattende mandat. Når det gjelder ytelser og tjenester, har utvalget i sitt arbeid lagt vekt på de ytelsene og tjenestene som eksplisitt er nevnt i mandatet. Det betyr at andre tjenester enn barnehage og skolefritidsordning, som for eksempel helsetjenester, som også er relevante for barnefamilier, ikke er omtalt.

Det innebærer også at analysene og vurderingene ikke omhandler særlige forhold knyttet til barnefamilier med barn som har spesielle behov.

Del 2
Offentlig støtte til barnefamiliene: modeller og problemstillinger

2 Familiepolitikk i komparativt perspektiv

Familiepolitiske ordninger danner en viktig ramme rundt familiers hverdagsliv. Den internasjonale forskningen viser at forskjeller i nasjonale institusjonelle rammer har betydning for endring og variasjon i blant annet familieformer, yrkesdeltakelse, fruktbarhet og barnefattigdom.[1] Formålet med dette kapitlet er å sette norsk familiepolitikk inn i en bredere, og komparativ, sammenheng. Blant annet belyses den nordiske familiepolitikken, med et særlig fokus på betydningen av familiepolitikk for fruktbarhet og yrkesaktivitet. Kombinasjonen av høy yrkesaktivitet og relativt høy fruktbarhet fremheves ofte som et særtrekk ved de nordiske velferdsstatene.

2.1 Offentlig støtte til barnefamilier: familiepolitikk

Begrepet familiepolitikk, i betydningen av et sett av økonomiske virkemidler som eksplisitt skal støtte opp under barnefamilier, er av nyere dato.[2] Familier ble imidlertid påvirket av offentlig politikk lenge før begrepet ble formulert.[3] Målene for familiepolitikken har endret seg over tid og mellom ulike land, og det har også virkemidlene.

Familiepolitikk er et bredt felt, med mange ulike virkemidler. Man kan si at de sentrale dimensjonene handler om penger, tjenester og tid til å utøve foreldreskapet.[4] I den økonomiske støtten til barnefamilier inngår vanligvis kontantytelser, skattelettelser, subsidier og tjenester som understøtter foreldres arbeid med å oppfostre barn. Hva som regnes med i begrepet, er ikke alltid entydig. For eksempel inngår boligpolitikk sjelden i definisjonen av familiepolitikk, selv om bolig er et grunnleggende gode for familier.[5]

Man kan skille mellom eksplisitt og implisitt familiepolitikk.[6] Eksplisitt familiepolitikk er utformet for å oppnå bestemte mål for individer i familier og/eller familien som helhet. Implisitt familiepolitikk er politikk på politikkområder som ikke har familierelaterte mål, men som likevel har viktige konsekvenser for barn og familier (for eksempel arbeidsmarkeds- og innvandringspolitikk). I forskningen brukes skillet blant annet til å differensiere mellom land som har en eksplisitt familiepolitikk, og land som ikke har det, selv om grensene er uklare og land kan bevege seg fra den ene til den andre kategorien. Det siste skyldes ikke nødvendigvis bare endringer i selve politikken, men kan også ha sin årsak i endringer i hvilket politikkområde en ordning defineres innenfor; foreldrepermisjoner kan for eksempel gå fra å bli definert som arbeidsmarkedspolitikk til å bli definert som familiepolitikk.

Et viktig spørsmål knyttet til målet for familiepolitikk er hvorvidt den retter seg mot familien som en enhet, eller mot behovet til individuelle familiemedlemmer, og slik sett mer indirekte mot familien.[7] Et eksempel er barneomsorgspolitikken: Den kan rettes inn mot mødre, mot fedre, mot barn eller mot familien som sådan. Familiepolitikk er rettet mot familier med barn, men politikken dreier seg også i betydelig grad om kvinners og menns familieroller, og de store endringene som har funnet sted i disse de siste tiårene.

Familiepolitikk er innvevd i verdidebatter, men oppfatninger om verdispørsmål endres over tid. Statens rolle overfor familien har vært et sentralt spørsmål i den politiske debatten i alle land. Bradshaw og Hatland hevder at europeiske velferdsstater generelt har vært ambivalente og ubestemte overfor familieendring og toforsørgerfamilien. Det sentrale spørsmålet har vært hvorvidt staten skal støtte eller motarbeide mødres yrkesaktivitet, eller være nøytral.[8] Innen velferdsforskningen har konsekvenser av familiepolitikk – økonomisk, sosialt og når det gjelder likestilling – vært gjenstand for langvarige debatter.[9]

2.2 Familie, stat og marked

Statens engasjement i familiepolitiske spørsmål bunner i ulike hensyn. Noen av de mest sentrale har vært omfordeling fra dem uten barn til barnefamilier, demografisk endring, økonomisk vekst og produktivitet, likestilling mellom kjønnene og bekjempelse av barnefattigdom.[10]

Forskjellig vektlegging av de ulike hensynene og forskjeller i filosofiske tilnærminger til familien har historisk sett ført til ulike nasjonale velferdsmodeller for forholdet mellom familie, velferdsstat og arbeidsmarked.[11]

Ulike land har derfor utviklet ulike familiepolitiske systemer, der både målene for politikken og virkemidlene varierer. Den tradisjonelle familien, som lenge ble tatt som gitt i velferdspolitikken, var basert på en kjønnskomplementær familiemodell der menn sto for den økonomiske forsørgelsen og kvinner for husarbeid og omsorg. Men i løpet de siste 30–40 årene har endringer i familieformer og -praksiser vært den viktigste drivkraften bak familiepolitiske reformer i mange europeiske land.

Familiepolitikken er en del av en bredere velferdspolitikk. Velferdsforskningen har vært opptatt av hvordan man kan begrepsfeste den grunnleggende dynamikken i ulike velferdsstater. En viktig problemstilling har vært hvordan velferd produseres gjennom ulike kombinasjoner av stat, marked og familie. Velferdsstatspolitikk påvirker individers og familiers mulighetsrom. For eksempel vil en lite utbygd velferdsstat gjøre borgerne mer avhengige av markedet og av familien for å sikre seg velferd. En stat med et omfattende tilbud av tjenester og ytelser vil derimot minske den enkeltes avhengighet av markedet og familien. For generøse ordninger kan imidlertid svekke insentiver knyttet til lønnet arbeid og utfordre velferdsstatens økonomiske grunnlag på sikt. Institusjonelle strukturer legger til rette for individers atferd, men virker også begrensende.

Som andre velferdspolitiske felt har familiepolitisk forskning vært påvirket av det man kan kalle «regimetenkning», der velferdsstater klassifiseres på grunnlag av ulike nasjonale sett av familiepolitiske komponenter.[12] Etter Titmuss’ pionerarbeid fra 1958, der han skilte mellom residuelle og institusjonelle velferdsstater, har en omfattende forskning vært viet til klassifikasjon av velferdsstater.[13] Residuelle velferdsstater tar ansvar bare når familien eller markedet feiler, og staten begrenser sitt engasjement til marginaliserte grupper og sosiale grupper som fortjener støtte. En institusjonell velferdsstat er universalistisk, den retter seg mot hele befolkningen, og innebærer en institusjonelt forankret forpliktelse til velferdsytelser og -tjenester.

Fra 1970-tallet ble det utarbeidet typologier for ulike velferdsmodeller. Oppmerksomheten ble rettet mot ulike nasjonale kombinasjoner av institusjoner og velferdsproduksjon, og med det, forskjeller mellom velferdsstater. Fra 1980-tallet ble implikasjonene av ulike velferdsstatsmodeller for kvinner og menn satt på dagsordenen.[14]

Et bidrag som har hatt særlig stor innflytelse på denne modelltenkningen, er Esping-Andersens typologi presentert i boken som utkom i 1990 The Three Worlds of Welfare Capitalism. Boken hadde to brede siktemål: Det ene var å identifisere årsaker til forskjeller mellom velferdsstater, det andre var å undersøke om dette påvirker kvaliteten på borgernes livssjanser.[15] Tre velferdsstatsregimer ble identifisert: sosialdemokratiske, liberale og konservative. Tesen var at de tre regimene fordeler velferdsproduksjonen mellom stat, marked og familie på ulike måter, og at dette skaper ulike mulighetsstrukturer og konsekvenser for borgerne.

Norge, sammen med de andre skandinaviske landene, er klassifisert som et sosialdemokratisk regime, et likhetsorientert regime kjennetegnet av generøse og universelle tjenester og ytelser samt et omfordelende skattesystem. Regimet betegnes som sosialdemokratisk på grunn av den dominerende politiske kraften bak reformene. Men regimet var en blanding av liberalisme og sosialisme; for å oppnå nødvendig politisk støtte var det nødvendig å inkludere middelklassens behov og interesser. Omfattende skattefinansierte velferdsordninger forutsetter høy yrkesaktivitet i befolkningen, og full sysselsetting er et sentralt mål. Deler av omsorgsarbeidet er gjort til en offentlig oppgave; dette legger til rette for mødres yrkesaktivitet og skaper samtidig arbeidsplasser for kvinner.

Dette regimet står i kontrast til det liberale regimet, som gir sosiale ytelser etter behovsprøving, eller etter beskjedne kompensasjonsnivåer. Dette fremmer markedets rolle i velferdsproduksjonen, også for omsorgsbehov som ikke dekkes av familien. USA regnes som det landet som kommer nærmest denne modellen. Velferdsstaten i det konservative regimet er basert på et prinsipp om statusopprettholdelse, og ytelser er knyttet til rettigheter opptjent gjennom yrkesdeltakelse. Subsidiaritetsprinsippet bygger på at velferd skal ytes på det lavest mulige nivået. Familiepolitikken har vært fundert i den mannlige forsørgermodellen og rettet mot å bevare tradisjonelle familieliv. Familiepolitikk har støttet hjemmeværende mødre, og omsorgstjenester for barn har vært lite utviklet. Tyskland har historisk sett vært regnet som en typisk representant for det konservative regimet, men familiepolitikken er lagt om i senere år.

Typologien har vært gjenstand for omfattende debatt, blant annet når det gjelder klassifisering av enkeltland.[16] De skandinaviske velferdsstatene oppfattes ofte som «rene» caser; i de fleste analyser havner de i det sosialdemokratiske regimet.[17] Selv om klassifiseringen av velferdsregimene var basert på det institusjonelle triangelet stat, marked og familie, ble indikatorene som inngikk, kritisert for å være ensidig konsentrert om inntektsoverføringer og arbeidsmarked. Familie- og kjønnsperspektivet var svakt utviklet.[18]

2.3 Familiepolitiske typologier

Esping-Andersens typologi har vært brukt som utgangspunktet for en rekke sammenligninger av familiepolitikk og forholdet mellom arbeids- og familierelasjoner i ulike land. Men familiedimensjonen har blitt videre utviklet. En sentral indikator i Esping-Andersens typologi er graden av dekommodifisering, et mål på i hvilken grad velferdsstaten reduserer individets avhengighet av markedet i situasjoner der man ikke kan forsørge seg med lønnet arbeid. Dette skjer gjennom ordninger som gjør det mulig å opprettholde en akseptabel levestandard uavhengig av livssituasjon, som trygd i forbindelse med arbeidsledighet, uførhet, sykdom, pensjon eller foreldrepermisjon. Dekommodifisering forutsetter imidlertid markedsavhengighet, altså at individet i utgangspunktet er tilknyttet arbeidsmarkedet. Historisk sett har dette i mindre grad vært tilfellet for kvinner. Et særegent problem for kvinner har vært avhengighet av familien for forsørgelse. For å fange opp dette ble begrepet defamilisering introdusert. Dette er et mål på i hvilken grad individet kan opprettholde en akseptabel levestandard uavhengig av familien, enten gjennom lønnet arbeid eller offentlige overføringer.[19] Begrepet defamilisering har stått sentralt i den komparative familiepolitiske forskningen.[20] Motsatsen er begrepet familisering, der politikken støtter opp om familien som produsent av velferd og omsorg. Det sosialdemokratiske velferdsregimet rangeres høyest når det gjelder grad av defamilisering, på grunn av godt utviklede tjenestetilbud i form av barnehager og eldreomsorg, og ved å ha en høy grad av overføringer til barnefamilier.[21]

Alternative typologier med utgangspunkt i familiepolitikk har også blitt utviklet. Når utgangspunktet er familiepolitikk, kan velferdsstater fordele seg til dels på en annen måte enn de gjør i de tre velferdsstatsregimene. Det er ikke lett hverken å begrepsfeste eller å måle familiepolitikk med det formål å sammenligne land, og ulike tilnærminger har resultert i ulik klassifisering av ulike lands familiepolitikk. Lewis’ typologi legger forsørgersystemer til grunn, og trekker inn både det betalte og det ubetalte arbeidet.[22] På begynnelsen av 1990-tallet undersøkte hun hvordan kvinner blir behandlet i trygdesystemet (som ektefelle og mødre, og deres individuelle rettigheter), tjenestetilbudet i form av offentlig barneomsorg og gifte kvinners status på arbeidsmarkedet (blant annet heltid/deltid). På grunnlag av disse indikatorene ble tre forsørgerregimer identifisert: et sterkt, som støtter opp om den mannlige forsørgermodellen; et modifisert forsørgerregime, der noen av elementene i den tradisjonelle modellen er svekket; og et svakt, der politikken har beveget seg mot en toforsørgermodell. Her havnet for eksempel Norge i det modifiserte og Sverige i det svake forsørgerregimet.

Korpi har utviklet en typologi som skiller mellom tre typer familiepolitikk som støtter opp om ulike familiemodeller.[23] En politikkmodell støtter toforsørgerfamilien, gjennom ordninger som betalt foreldrepermisjon (for både mødre og fedre) og offentlig subsidierte barnehager, også for barn under tre år. Politikken støtter opp om kvinners yrkesdeltakelse og omfordeling av omsorgsarbeidet, fra familien til det offentlige, og fra kvinner til menn i familien. Den andre politikkmodellen støtter den mannlige forsørgerfamilien, gjennom ordninger som kontantstøtte og skattefordeler for eninntektsfamilier, og manglende barnehagetilbud for barn under tre år. Denne modellen forutsetter, eller stiller seg nøytral til, den tradisjonelle kjønnsarbeidsdelingen i samfunnet og i familien. Data fra rundt 1990 viste at de fleste land hadde valgt en av disse to modellene. En tredje gruppe land overlot til foreldrene å finne omsorgsløsninger i det private markedet.

Det finnes også andre tilnærminger til å sammenligne familiepolitiske ordninger, som klassifiseringer av samlede pakker av støtte til barnefamilier, child benefit packages.[24] Her inngår skattefordeler, kontantytelser, subsidier og tjenester av ulike slag. Noen elementer skaper insentiver/disinsentiver for foreldres arbeidsmarkedsdeltakelse, mens andre deler av pakken legger til rette for at foreldre kan utøve barneomsorg hjemme. Sammensetningen av pakken antas å påvirke fruktbarheten – hvor mange barn en kvinne ønsker, og når – og familieformer, gjennom å gjøre det mer eller mindre enkelt å oppdra barn alene. Studier har undersøkt hvordan sammensetningen av pakken påvirker ulike typer familier. En studie finner at selv om stønadspakken er ulikt sammensatt, så er ikke utgiftsnivået på pakken høyere i de nordiske landene, sammenlignet med for eksempel Storbritannia.[25]

Klassifisering av familiepolitiske regimer eller pakker skjer på et gitt tidspunkt, og er slik sett en statisk størrelse, som er gyldig så lenge forholdene er stabile.[26] Det er derfor viktig å undersøke hvordan familiepolitiske regimer endrer seg over tid.

Siden midten av 1990-tallet har familiepolitikk vært et ekspanderende politikkfelt i OECD-området, og et av de mest aktive feltene for sosialpolitisk reform i Europa.[27] Dette til tross for sterkt press på velferdsstatenes budsjetter: Perioden beskrives ofte som en situasjon av «permanent nøysomhet»,[28] noe som ikke minst gjelder etter finanskrisen i 2008. Dette omfatter også land som har vært betegnet som et «sterkt mannlig forsørgerregime»: Tyskland og flere andre land har i de senere årene innført familiepolitiske reformer som støtter opp om mødres yrkesaktivitet.[29] En omfattende forskningslitteratur er opptatt av å forklare bakgrunnen for reformer, hva slags virkninger de har hatt, og hva som er en sannsynlig fremtidig utvikling. Modernisering av familiepolitikken er en respons på nye sosiale problemer (se kapittel 3). Lav fruktbarhet har for eksempel vært en viktig drivkraft i Tysklands tilfelle. Familiepolitisk reform handler ikke bare om økonomiske spørsmål, men også om endrede kulturelle normer. Familiepolitikk har også vært rettet mot å konsolidere familien som kilde til stabilitet og sosial integrasjon i en tid med mer ustabile familier.

Økt likestilling mellom kvinner og menn har vært trukket inn som et av målene med reformer. Det har blant annet vært argumentert for likestilling som et effektivitetshensyn: Likestilling er et nødvendig grunnlag for et produktivt samfunn.[30] Omsorgstjenester for førskolebarn har i økende grad blitt satt på dagsordenen. Det som på engelsk betegnes som early childhood education and care (ECEC), anses som sentralt for flere samfunnsmål: økt kvinnelig yrkesdeltakelse, tilrettelegging for at kvinner kan kombinere jobb og familie, demografiske utfordringer knyttet til synkende fødselsrater og en økende andel eldre, og reduksjon av barnefattigdom og sosial ulikhet knyttet til utdanning.[31]

Selvforsørgelse, autonomi og uavhengighet og «skandinavisering» har vært brukt som betegnelser på en familiepolitikk som legger vekt på kvinners yrkesaktivitet og barnehager. En undersøkelse av utviklingen i familiepolitikken i europeiske velferdsstater gir et noe sammensatt bilde. I undersøkelsen inngår flere dimensjoner, blant annet hvorvidt rettigheter tildeles individ eller familie, om preferansen er hjemmebasert eller institusjonalisert barneomsorg, i hvilken grad familien støttes som institusjon, og om tiltak for å redusere kjønnsforskjeller gis prioritet.[32] En generell trend er at politikken beveger seg vekk fra den mannlige forsørgermodellen og husmorfamilien. Flere sosiale rettigheter har individet, og ikke familien, som basis. Men reformer støtter også opp om familien som institusjon, blant annet gjennom å legge større vekt på kvinners og menns roller som foreldre. Det blir fokusert på omsorg som deles mellom foreldre, og mellom foreldre og andre samfunnsinstitusjoner.[33]

En annen undersøkelse viser at i moderne vestlige demokratier var hvilke partier som var i regjering, samt kvinnepolitisk mobilisering, viktige drivkrefter i familiepolitiske reformer på 1980- og 1990-tallet.[34] Men fra 2000-tallet synes disse politiske faktorene å ha blitt mindre viktige. Dette tolkes som konsekvenser av at preferansene i samfunnet har endret seg betydelig. Det er delvis et resultat av aktive likestillingsbestrebelser, men også av erfaringene med økt yrkesaktivitet blant kvinner. Velgernes politiske preferanser har endret seg, og man har i økende grad ønsket seg politikk som støtter opp om en moderne livsstil, basert på kvinners yrkesaktivitet.[35] De politiske partiene har i økende grad tilpasset seg disse nye preferansene, og dette har minsket de tradisjonelle partipolitiske skillelinjene i familiepolitikken. I hvilket omfang dette innebærer støtte til likestilling, og hvordan slik likestilling defineres, er imidlertid noe uklart foreløpig.

Ferragina og Seeleib-Kaiser mener at dette viser at politiske preferanser i samfunnet ikke er så uforanderlige som det er vanlig å anta. Folks preferanser har tvert imot gjennomgått store endringer, og den offentlige opinionen har i økende grad betydning for politikkutformingen. Konklusjonen er at utvidelsene i familiepolitikken som er rettet mot å støtte kvinners yrkesaktivitet og investeringer i barn, svært sannsynlig vil fortsette.

2.4 Nordisk familiepolitikk

Det er vanlig å snakke om en felles nordisk samfunnsmodell. Måten de nordiske landene er organisert på, og de økonomiske resultatene som kjennetegner dem, har sentrale fellestrekk som skiller dem fra andre land.[36] Velferdspolitikken er en sentral del av denne samfunnsmodellen.[37] Familiepolitikken er igjen en sentral komponent i velferdsmodellen, samtidig som andre deler av modellen utgjør viktige forutsetninger for familiepolitikkens virkemåter.

De nordiske velferdsstatene skårer høyt på en rekke indikatorer som måler grad av likestilling. Familiepolitikken i de nordiske landene begynte allerede på 1960-tallet å prioritere støtte til kvinners yrkesaktivitet. Utviklingen ble anført av Danmark og Sverige, Norge lå ti år etter. Offentlig barneomsorg ekspanderte. Barnehagene hadde et sosialpedagogisk sikte og høye kvalitetsnormer. Samtidig ble betalte foreldrepermisjoner utvidet. Familiepolitisk ekspansjon falt sammen med utbygging av velferdsstatens tjenester innen helse og omsorg, sektorer som sysselsetter mange kvinner. Resultatet var mer likestilling i form av jobb- og karrieremuligheter for kvinner. Familiepolitikken la til rette for at kvinner skulle kunne kombinere jobb og barn, mens velferdspolitikken skapte etterspørsel etter kvinners arbeidskraft.

Denne utviklingen er bakgrunnen for begrepet om den kvinnevennlige velferdsstaten. Hernes mente at de skandinaviske velferdsstatene og de velferdsordningene som ble etablert for at kvinner skulle kunne gå ut i arbeidslivet, innebar et potensial for at disse velferdsstatene kunne bli «kvinnevennlige».[38] En kvinnevennlig stat er en stat hvor kvinner ikke blir pålagt vanskeligere valg enn menn på grunn av at de føder barn. Vilkårene for mødre, særlig når det gjaldt lønnsarbeidet, sto sentralt. Målet var å fjerne kjønnsurettferdighet – uten å skape annen ulikhet, blant annet mellom kvinner. Denne tenkningen illustrerer også at synet på staten i de skandinaviske landene har vært langt mer positiv enn i mange andre land.

Som tidligere påpekt hadde Norge ifølge Lewis’ sammenligning av forsørgerregimer på begynnelsen av 1990-tallet kommet kortere enn Sverige i utviklingen mot en toforsørgermodell. Norge fortsatte lenger enn Sverige med å gi kvinner rettigheter i kraft av å være ektefeller og mødre, barnehagetilbudet var dårligere, og gifte kvinner hadde lavere yrkesaktivitet.

Dette viser at det historisk sett har vært betydelig variasjon i de nordiske landenes familiepolitikk. Hvorvidt nordisk familiepolitikk utgjør en eller flere modeller, har vært tematisert i mange studier. Det har vært vanlig å oppfatte norsk familiepolitikk som delvis å henge igjen i en kjønnstradisjonell tenkning.[39] Overgangsstønad for enslige forsørgere, skattefordeler for eninntektsfamilier og kontantstøtte for barn som ikke bruker barnehage, har vært sett på som vedvarende elementer i en slik tenkning. At Norge henger igjen, er likevel ingen dekkende beskrivelse lenger – blant annet ligger fedrepolitikken og barnehagedekningen i front (se kapittel 10 og 11).

2.4.1 Forsørger-omsorgs-modellen

Det omfattende familiepolitiske systemet som har vokst frem i de nordiske velferdsstatene, omtales gjerne i den internasjonale litteraturen som en forsørger-omsorgs-modell (dual earner/dual carer).[40] Kjernen er likestilte foreldreskap, der begge foreldre er både lønnsarbeider og omsorgsperson, støttet av ordninger som betalte foreldrepermisjoner med øremerket permisjon for fedre og rett til barnehageplass. I hvilken grad politikken har støttet mødres yrkesaktivitet, og tidspunktet for innføring av reformer i de ulike landene, har imidlertid variert en hel del.

Moderniseringen av norsk familiepolitikk ble satt i gang med viktige reformer på andre halvdel av 1970-tallet. Modellen som senere utviklet seg, har hatt hybride trekk, i den forstand at den har kombinert elementer fra det som blant andre Korpi har definert som to ulike familiepolitiske modeller (se foran): Den ene, forsørger-omsorgs-modellen, stimulerer omfordeling av barneomsorg, fra mor til far innad i familien, og fra familien til det offentlige. Den andre, som gjerne betegnes som en tradisjonell mannlig forsørgermodell, støtter eninntektsfamilien og familiebasert barneomsorg besørget av mødre.

Å legge til rette for fedre som likestilte omsorgspersoner oppfattes som et særlig kjennetegn ved de nordiske velferdsstatene. Hernes så for seg at den kvinnevennlige velferdsstaten ville utvikle seg gjennom tre faser: en første fase der kvinners adgang til arbeidsmarkedet kom på plass, en andre fase der likebehandling mellom kvinner og menn i arbeidslivet ble sikret, og en tredje fase der menn ble oppmuntret til å dele familiearbeidet med kvinner. Inspirert av dette har Brandth og Kvande introdusert begrepet om den farsvennlige velferdsstaten.[41] Det er først og fremst fedres omsorgsrettigheter gjennom fedrekvoten som er grunnlaget for betegnelsen: Staten skaper insentiver for menn til å ta større del i omsorgen for sine barn.

Siden begynnelsen av 1990-tallet er forsørger-omsorgs-modellen befestet som familiepolitisk hovedspor i Norge.[42] Den betalte foreldrepermisjonen og fedrekvoten er blitt lengre, og barnehagepolitikken har vært gjennom en gigantisk ekspansjon når det gjelder ressurser og rettigheter. Sidesporet, representert ved kontantstøtten og en tradisjonell forsørgermodell, er svekket. Modellens hybride trekk er blitt betydelig svakere. Likestilte foreldreskap har blitt en felles politisk norm.

Utviklingen i de nordiske landene viser økt likhet og vedvarende forskjeller.[43] Alle landene støtter opp om yrkesaktive mødre og fedre som omsorgspersoner. Barn har individuell rett til barnehageplass. Et felles mønster på tvers av landene er at reformer knyttet til foreldrepermisjoner og barnehager er drevet frem av konvergens og kompromisser, mens konflikter knyttet til fedrekvote og kontantstøtte tidvis har ført til avvikling eller kutt i disse ordningene. Men nasjonale forskjeller eksisterer fortsatt. En studie finner for eksempel at familiepolitikken i Danmark og Sverige har holdt seg innenfor en likestillingspolitisk kurs, mens Finland har beveget seg inn i en nyfamilistisk bane.[44] Det er særlig kontantstøtteordningen som leder til denne klassifikasjonen av Finland.

2.4.2 Familiepolitikk og fruktbarhet

Mange ulike faktorer påvirker unge menneskers valg om å få barn, og disse forholdene kan variere over tid og mellom land. Fødselstallene påvirkes for eksempel av konjunkturer; det fødes noe færre barn i økonomiske nedgangstider.[45] Nasjonale institusjonelle forskjeller, knyttet til arbeidsmarked og velferdsordninger, bidrar i ulik grad til å skape økonomisk trygge rammer for foreldreskap.

Individuelle faktorer kan også påvirke fruktbarhetsmønstre. I dagens samfunn påvirker varigheten av utdanning når det passer å få barn. En utvidet ungdomstid, som gjerne strekker seg langt oppover i 20-årene, synes å være en norm, men også forhold som at venner begynner å få barn, kan påvirke ens egen beslutning om å få barn. Generelle holdninger til barn, og barns posisjon i samfunnet, kan også virke inn. Det at valget om å få barn påvirkes av en rekke forhold, gjør det utfordrende å identifisere betydningen av enkeltfaktorer, som for eksempel familiepolitikk.

Familiepolitikkens betydning for fruktbarheten er et spørsmål som har hatt stor aktualitet i de senere årene på bakgrunn av lave og synkende fødselstall i Europa. Lave fødselstall anses å være problematiske av flere grunner: Aldring i befolkningen og behovet for arbeidskraft oppfattes som store utfordringer for velferdsstatene.

De nordiske landene har hatt et relativt høyt fruktbarhetsnivå (se kapittel 4). Som i andre vestlige land falt fruktbarheten også her fra midten av 1960-tallet. Men fra midten av 1980-tallet stoppet nedgangen opp, og fruktbarheten stabiliserte seg noe under det nivået som trenges for å reprodusere befolkningen, 2,1 barn (med unntak av Sveriges nedgang på 1990-tallet, forårsaket av en økonomisk krise). Fruktbarhetsmønstrene i de nordiske landene anses for å være så like at de danner et eget «fruktbarhetsregime»:[46] Alle landene har et relativt høyt fruktbarhetsnivå og kvinner får barn noe senere enn i en del andre land. Men senere fødsler betyr ikke at kvinnene får færre barn, det andre barnet kommer ganske raskt. Dessuten er forskjeller i kvinners fruktbarhetsmønstre mellom utdanningsgrupper små. Nå har fruktbarhetstallene også blitt reversert i flere andre land enn de nordiske. Den viktigste grunnen til dette er at tendensen til at kvinner utsetter fødsler, har flatet ut.

Mange land er på leting etter virkemidler som kan snu lave fødselstall, og den relativt høye nordiske fruktbarheten har derfor skapt internasjonal interesse for familiepolitikken i disse landene.

Det er en omfattende demografisk forskning som studerer sammenhenger mellom fruktbarhet og familiepolitikk. Oversiktsstudier viser at statistiske korrelasjoner mellom politikk og fruktbarhetsatferd ikke er entydige; små positive effekter er funnet i noen studier, andre finner ingen statistisk signifikante sammenhenger.[47] Det er snakk om komplekse prosesser og dermed store teoretiske og metodiske utfordringer.[48] Det er et kjent problem at det å skille ut effekter av familiepolitikk fra andre faktorer i statistiske modeller begrenser muligheten til å identifisere slike effekter.[49] Det er vanskelig å identifisere hva som er årsak og virkning, og det blir påpekt at det man sannsynligvis observerer, er effekter av hele politikksystemer.[50] Slik sett er det best å forstå det nasjonale fruktbarhetsnivået som et systemutfall av brede egenskaper ved samfunnet, som for eksempel graden av barnevennlighet, heller enn eksistensen av diverse enkeltytelser.

Også norsk og nordisk forskning har pekt på vanskeligheter med å påvise slike sammenhenger.[51] Men resultatene fra den samlede norske og nordiske forskningen tolkes etter hvert dit hen at familiepolitikk har hatt positiv betydning.[52]

McDonalds institusjonelle teori om fruktbarhet tar utgangspunkt i at for å unngå svært lav fruktbarhet er en ny sosial kontrakt nødvendig.[53] Endringer i kvinners samfunnsmessige stilling innebærer at politikken må baseres på kjønnslikestilling, både i institusjoner som rettes mot individet (utdanning, arbeidsmarked), og i institusjoner som rettes mot individet som medlem av en familie (skattesystem, sosialpolitikk, arbeidsdeling i familien). Hvis likestilling bare omfattes av den første typen institusjoner og ikke den andre, som vil si at den mannlige forsørgermodellen i praksis opprettholdes i familien, oppstår det en institusjonell ubalanse som virker negativt på fruktbarheten. Lav fruktbarhet skyldes konflikt mellom barn og jobb; når kvinner må velge mellom de to, synker fruktbarheten. McDonald mener at politikkens mål ikke bør være flere barnefødsler, men økt støtte til barnefamilier. Nordisk familiepolitikk har kjennetegn som demografer anser som nødvendige for å opprettholde fruktbarheten: Samfunnet må svare på borgernes behov og investere i den kommende generasjonen.[54] Den moderne nordiske familiepolitikken har ikke hatt som mål å øke fruktbarheten. Økt støtte til barnefamilier har vært sett på som et gode, og et mål i seg selv.[55] Flere europeiske land har imidlertid innført politikk som tar sikte på å øke et for lavt fruktbarhetsnivå.[56]

En velutviklet velferdsstat kan redusere den økonomiske risikoen forbundet med barn.[57] I forskningslitteraturen fremheves de skandinaviske velferdsstatene særlig: Politikk for full sysselsetting, høy kvinnelig yrkesaktivitet og et generøst sosialt sikkerhetsnett støtter opp om overgangen til voksenlivet. Det setter unge mennesker i stand til å kombinere jobb med å være foreldre.[58] Sammen med liberale holdninger til barn født av ugifte foreldre senker dette terskelen for foreldreskap.

Politikk som legger til rette for toinntektsfamilien, tillegges altså vesentlig betydning for fruktbarheten. Dette står i motsetning til de klassiske fruktbarhetsteoriene, som bygde på en antakelse om at familiens økonomiske fundament bestemmes av den mannlige forsørgeren.[59] Kvinners lønnsarbeid har vært oppfattet som et hinder for familiedannelse; jobb og barn lar seg ikke forene. Men den tidligere negative korrelasjonen mellom kvinners yrkesaktivitet og fruktbarhetsnivå er snudd til en positiv sammenheng: I dag føder europeiske kvinner i land med høy kvinnelig yrkesaktivitet flere barn enn kvinner i land med lavere kvinnelig yrkesaktivitet. Kvinners yrkesaktivitet har en sentral rolle i forklaringer av fruktbarhet og endringer i denne.[60] Fraværet av politikk som støtter opp under yrkesaktive mødre, oppfattes av enkelte demografer som en antinatalistisk faktor, en faktor som har negativ innvirkning på fruktbarheten.[61]

Det har vært en viss bekymring for at fruktbarhetsnivået i Norge er for lavt til å opprettholde velferdsstaten. Keilman mener at dette er ubegrunnet.[62] Befolkningsprognoser legger til grunn at den norske befolkningen vil øke de nærmeste tiårene. En del av veksten kommer fra økning i tallet på barnefødsler som skyldes at det er flere kvinner i fruktbar alder i årene fremover (se kapittel 4). Den norske velferdsstaten står utvilsomt overfor utfordringer knyttet til en aldrende befolkning, blant annet med hensyn til utgifter til pensjon, helse og omsorg. Men dersom fruktbarhetsnivået skulle motvirke den økende andelen eldre, måtte barnetallet blant norske kvinner stige umiddelbart til et urealistisk høyt nivå. Det er stor grad av enighet blant demografer internasjonalt om at tobarnsnormen står sterkt, og at utviklingen neppe vil vende tilbake til større familier. Keilman mener at tiltak heller bør rettes mot arbeidsmarkedet samt skatte-, helse- og pensjonssystemet.[63]

2.4.3 Familiepolitikk, kvinners yrkesaktivitet og karriere

Vekst i kvinners, og ikke minst mødres, yrkesaktivitet har vært en felles trend i alle vestlige land. Men den startet langt tidligere i de nordiske landene, og sysselsettingsratene her er fremdeles blant de aller høyeste (se kapittel 4). Sett i lys av de familiepolitiske modellene som har utviklet seg parallelt med dette, har spørsmålet om familiepolitikkens betydning for kvinners yrkes- og karrieremønstre vært et sentralt forskningstema. I og med at mødre i alle land i økende grad har gått ut i arbeidslivet, sier det seg selv at familiepolitikk ikke kan være hovedårsaken til denne endringen. Dessuten har det lenge vært påpekt at nordiske kvinners inntreden i arbeidslivet begynte lenge før lange foreldrepermisjoner og barnehageplasser var på plass.[64] Men det virker rimelig å anta at familiepolitiske ordninger som tilrettelegger for mødres yrkesaktivitet, inngår i et samspill med andre samfunnsforhold, og kan forsterke pågående trender.

Den nordiske politikkens begrensninger og mulige negative konsekvenser har imidlertid også vært tematisert. Begrepet om den kvinnevennlige velferdsstaten kritiseres blant annet fordi lønnsarbeid fremstilles som eneste vei til autonomi og medborgerskap for kvinner, basert på et premiss om at kvinners arbeid får verdi først når det blir omgjort til markedsarbeid.[65] Andre peker på begrepets begrensninger i dagens nordiske samfunn, som ikke lenger er etnisk homogene. En problemstilling som har vært gjenstand for faglig diskusjon i de senere årene, er hvorvidt den familiepolitiske modellen har uintenderte konsekvenser når det gjelder kjønnssegregering i arbeidsmarkedet.

De skandinaviske landene har hatt en høy grad av kjønnssegregering etter yrke, såkalt horisontal segregering, men graden av kjønnssegregering etter yrke ble redusert til et middels nivå i perioden 1997–2007[66] (se også kapittel 6). Flere kvinner har gått inn i mannsdominerte yrker som administrative ledere og i profesjonsyrker, men få menn har gått inn i kvinnedominerte yrker. Hvordan kjønnssegregering måles, har imidlertid konsekvenser for segregeringsnivået. I de nordiske landene har en god del av det som i andre land utføres som ubetalt omsorgsarbeid, blitt omgjort til lønnet arbeid. En studie som inkluderer ulønnet familiearbeid som et eget yrke i analysen av kjønnssegregering, finner at målt på denne måten er de nordiske landene minst kjønnssegregert i Europa.[67] Den vertikale segregeringen – andelen kvinner i ledende yrker – har også blitt mindre i de skandinaviske landene, men andre land, som USA, har en høyere andel kvinner i ledende stillinger.

I den pågående debatten om hvorvidt en nordisk type familiepolitikk bidrar til å sementere et kjønnssegregert arbeidsmarked, har det avtegnet seg to posisjoner.

Den ene posisjonen fremholder at den familiepolitiske modellen innebærer et «velferdsstatsparadoks». Samtidig med at de nordiske landene har oppnådd høy sysselsetting blant både kvinner og menn, har de samme statene relativt sett færre kvinner i toppstillinger.[68] Paradokset er at de nordiske velferdsstatene, som har likestilling som mål og godt utbygde velferdsordninger for familier og en stor offentlig sektor, ikke makter å løfte kvinner inn i arbeidsmarkedets toppstillinger. På den ene siden bidrar en stor offentlig sektor, som i stor grad ansetter kvinner, sammen med ordninger som lang foreldrepermisjon og retten til å gå ned i deltidsstilling mens barna er små, til å trekke kvinner inn på arbeidsmarkedet. Men denne politikken bidrar også til å konservere kvinners rolle som mødre, og den gir grunnlag for statistisk diskriminering: Arbeidsgivere forventer at kvinner har lange permisjoner og er borte når barna er syke, og de vil derfor heller ansette menn.

Den andre posisjonen fastholder at det ikke er noe trade-off mellom en skandinavisk type familiepolitikk og karrieremuligheter for velutdannede kvinner. En stor offentlig sektor fører muligens til noe mer kjønnssegregering etter yrke. Men samtidig blir både klasse- og kjønnsforskjeller i samfunnet mindre, ved at lavt utdannede kvinner gis gode arbeidsmuligheter i offentlig sektor.[69] I mange andre land er alternativet for denne gruppen å forbli utenfor arbeidsmarkedet. Studien finner få negative effekter av en skandinavisk type familiepolitikk på karrieren til høyt utdannede kvinner. Det den derimot finner, er at en nordisk type familiepolitikk, til forskjell fra andre familiepolitiske modeller, har stor betydning for kvinner uten høy utdanning: Forskjeller i kvinners yrkesdeltakelse etter utdanningsnivå er langt mindre i de nordiske velferdsstatene enn i andre land.[70] En annen komparativ studie viser at et godt barnehagetilbud for barn under tre år er det virkemiddelet som har størst betydning for at kvinner kan bli værende i jobb etter at de får barn. Det gjelder både kvinner generelt og kvinner med lav utdanning.[71] Ved at det offentlige dekker en del av kostnadene ved barneomsorg, styrkes arbeidsinsentivene generelt, men mest for dem med lavest utdanning, som bruker den største andelen av lønnen til utgifter til barnehage.[72] Den høye andelen yrkesaktive kvinner i de nordiske landene er ikke et velferdsstatsparadoks, men snarere et resultat av en velferdsstat som har løftet tidligere ulønnet omsorgsarbeid inn i velferdsstaten, og dermed gjort lønnsarbeid mulig også for lavt utdannede kvinner.[73]

3 Sentrale begreper og problemstillinger i familiepolitikken

Kapittel 3 drøfter begreper, perspektiver og problemstillinger som har stått sentralt i familiepolitisk forskning og samfunnsdebatt. Hvilke analytiske perspektiver man forstår utviklingen i familie og foreldreskap gjennom, og hvilke prinsipper som legges til grunn for familiepolitikken, er avgjørende for tenkningen om den videre utviklingen av norsk familiepolitikk. Dette kapitlet danner et kunnskapsgrunnlag for utvalgets analyser, vurderinger og anbefalinger.

Den første delen av dette kapitlet tar for seg familier og foreldreskap samt barndom og barns velferd. Et viktig anliggende er å få frem hvordan forestillinger og problemforståelser knyttet til disse sentrale institusjonene og begrepene endres over tid.

Den andre delen utdyper prinsipper og problemstillinger knyttet til innretningen av velferds- og familiepolitikken. Det er bred enighet om noen fellestrekk ved de nåtidige skandinaviske velferdsstatene: Velferdspolitikken er omfattende, sosiale rettigheter er blitt institusjonalisert, og den sosiale lovgivningen har en solidarisk og universalistisk karakter.[74]

Fordeling og ulikhet er grunnleggende hensyn i politikkutformingen, og normative begrunnelser for fordeling tas opp her. Universalisme som prinsipp drøftes særskilt. Sosial ulikhet blir videre belyst gjennom sosial mobilitet og barnefattigdom, som er sentrale spørsmål for familiepolitikkens innretning. Hvordan fordelingshensyn og arbeidsinsentiver skal balanseres, er en av de største utfordringene i utformingen av dagens velferdspolitikk (se kapittel 14). Tenkningen rundt arbeidsinsentiver i velferds- og familiepolitikken, gjerne omtalt som arbeidslinja, blir beskrevet.

Dernest utdypes to ideer som har hatt stor innflytelse i senere års familiepolitiske debatt og forskning. Den ene dreier seg om valgfrihet som verdigrunnlag for familiepolitikken. Den andre tar for seg det som kalles sosial investering, et perspektiv som har fått økende oppmerksomhet i internasjonal politikk og forskning.

Til slutt diskuteres noen konsekvenser av velferds- og familiepolitikk. For det første hvordan politikken kan tenkes å påvirke tillit til velferdsstaten og dens legitimitet. For det andre understrekes betydningen av å forstå familiepolitikk i den konteksten den skal virke i, og hvordan politikk kan virke tilbake på samfunnet.

3.1 Familier og foreldreskap

Et viktig spørsmål er hvordan man skal begrepsfeste familier og foreldreskap i dagens samfunn. Familien er og har vært en sentral institusjon i alle samfunn.[75] Familien er en sosial og økonomisk institusjon og et prinsipp for sosial organisering. Men oppfatninger av hva som utgjør en familie, påvirkes av idémessige strømninger, og vil alltid reflektere den bredere samfunnsdebatten i en gitt epoke. De store endringene i familieinstitusjonen de siste tiårene har vært gjenstand for omfattende faglig og politisk debatt både om hva familien er, og også om hvordan den børvære. Det har vært endringer i hvordan familiepolitiske reformer begrunnes i den offentlige debatten, hvordan samfunnet argumenterer for barn, hvordan problemer formuleres, og hvilke idealer og verdier som formidles.[76]

Forholdet mellom den «offentlige» og den «private» familien er vesentlig for å forstå familieendring: Den offentlige sfæren påvirker våre private liv, og våre private liv påvirker den offentlige sfæren.[77] Familie og privatliv har i økende grad blitt offentlig tematisert, debattert og politisert. Skillet mellom det som er reservert for privatsfæren, og det offentliges ansvar har muligens vært mindre betydningsfullt i nordiske velferdsstater enn i stater med en mer liberal tradisjon.[78] Det betyr ikke at grensen mellom familie og stat ikke er omstridt i norsk samfunnsdebatt. Det man kan kalle «politiseringen av foreldreskapet» – forhandlinger om forholdet mellom foreldre og stat, om grensen mellom det offentlige og det private – har ofte stått på dagsordenen.[79] Meningene har vært delte når det gjelder for eksempel kontantstøtte og fedrekvote. Familiepolitikken kritiseres både for å gå for langt inn i familiens råderett, og for ikke å gå langt nok i å tilrettelegge for økt kjønnslikestilling.

Hva som er og bør være å anse som familie, er gjenstand for forhandling gjennom lovgivning og velferdspolitikk. Historisk sett har bestemte familietyper vært opphøyd til norm; mest kjent i vår nære fortid er ekteskapet og den funksjonsdelte kjernefamilien. Vår samtid kjennetegnes av en økt likestilling av ulike familieformer og utviklingen av en ny norm om toinntektsfamilien.

Barnefamilier har vært en sentral målgruppe i norsk familie- og velferdspolitikk. Konsensus om offentlig støtte til familier har blitt styrket; det offentliges ansvar for barns oppvekst har blitt mer eksplisitt. Men denne enigheten har vært ledsaget av konflikter om politikkens retning, mellom å «styrke familien» eller å overføre mer ansvar til samfunnet.[80] Det har vært intense debatter om valgfrihet knyttet til fedrekvote og kontantstøtte, og om ekteskapets status knyttet til rettigheter for samboere og homofile og lesbiske, for å nevne noen.

3.1.1 Familien som institusjon

Faglige tilnærminger til familien varierer mellom disipliner og har endret seg over tid. Familieinstitusjonen har økonomiske, sosiologiske, juridiske, ideologiske og politiske aspekter.[81] Fra et økonomisk perspektiv er familiens viktigste funksjoner relatert til inntektsfordeling, arbeidstilbud og forbruk. Fra et sosiologisk perspektiv er familien en form for sosial organisering som fyller omsorgsbehov og former relasjoner mellom generasjoner og kjønn, og familien spiller dermed en nøkkelrolle i samfunnets sosiale organisering. Fra et juridisk perspektiv er familien en kontrakt med sterke innslag av ufravikelighet. Som en ideologisk enhet påvirker familien kontinuitet og endring i verdisystemer, og sett fra et politisk ståsted er familien en arena for sosial kontroll og sosial orden.

De store omveltningene i familiemønstre som har funnet sted i hele den vestlige verden, omtales ofte som den andre demografiske overgangen.[82] Folk inngår ekteskap og får barn senere, færre barn blir født, færre gifter seg, flere får barn uten å være gift, flere samliv går i oppløsning, flere danner nye familier med mine, dine og våre barn, og kvinners og menns livsløp blir likere. Det er bred enighet i Norge i dag om at familiebegrepet må knyttes til mer enn kjernefamilien. Aksept og respekt for ulike familie- og samlivsformer har økt i de senere årene, og dette oppfattes som en grunnleggende verdi i seg selv.[83]

Familiemønstre har endret seg parallelt med økningen i kvinners yrkesdeltakelse. Den tidlige fasen av økt yrkesaktivitet blant kvinner var forbundet med utsatte ekteskap eller med at folk ikke inngikk ekteskap i det hele tatt, lav fruktbarhet samt hyppigere samlivsbrudd. Men et økende antall empiriske studier i den internasjonale forskningen viser at mange av disse sammenhengene som har vært observert over lang tid, er blitt svakere i de senere årene, og enkelte trender viser tegn til å snu.[84]

Utviklingen i familien og institusjonens fremtid har vært gjenstand for omfattende forskning og samfunnsdebatt. Det er ulike oppfatninger om endringenes årsaker og konsekvenser, og om hvilke utviklingsbaner som er sannsynlige.[85] Noen har tolket endringene som et uttrykk for et grunnleggende skifte i verdier: Når de grunnleggende materielle behovene er tilfredsstilt, blir familierelasjoner underordnet jakten på å tilfredsstille individuelle, høyere ordens behov. I slike forklaringer blir parrelasjoner oppfattet som svake og midlertidige forpliktelser, foreldreskap minimeres eller unngås, og resultatet blir en fruktbarhet under reproduksjonsnivået. Sekulariseringsprosesser og økte aspirasjoner for høyt forbruk og fritid er drivkrefter. En konkurrerende teori tar utgangspunkt i strukturelle endringer: Selv om preferanser ofte har stor påvirkning på atferd, er det ikke rimelig å forklare familieendringer utelukkende med verdier, ikke minst når man ser hvor raskt holdninger har endret seg. Endringene er strukturelt forankret i endringer i forholdet mellom kjønnene. Kvinner var i stand til å påta seg nye roller delvis på grunn av demografiske endringer. Med mindre familier og høyere levealder var ikke det å ta seg av barn lenger noen livslang fulltids beskjeftigelse.

Selv om kvinners yrkesaktivitet ble drevet frem av etterspørselen etter arbeidskraft, gjorde demografiske endringer det lettere for kvinner å svare på denne etterspørselen. Separate sfærer – skillet mellom kvinners ulønnede familiearbeid og menns lønnsarbeid, som oppsto med industrialismen – har vært den dominerende strukturen i omtrent hundre år. Kjønnsrevolusjonen har underminert denne strukturen, først ved at gifte kvinner gikk ut i den offentlige økonomiske sfæren som med-forsørgere, og så ved at menn har gått inn i den private familiesfæren som med-omsorgspersoner.[86]

Familiekategorier er produkter av institusjonaliseringsprosesser, både av statlige reguleringer – familielovgivning og velferdspolitikk – og av familiepraksiser slik de utfolder seg i hverdagslivet. I etterkrigsårene ble den funksjonsdelte kjernefamilien ansett som den naturlige familieformen for industrisamfunnet. Kjernefamilien hadde avløst den utvidede familien, og mindre familier var blant annet funksjonelle for industrisamfunnets økte krav til mobilitet. Fremveksten av kjernefamilien ble sett på som en del av bredere strukturelle differensieringsprosesser i samfunnet. Kjernefamilien var en mer spesialisert familie, der hovedoppgaven var primærsosialisering av neste generasjon og emosjonell støtte for både barn og voksne. Rollespesialisering mellom kvinner og menn i familien ble oppfattet som den mest effektive måten å løse oppgaver på. På 1960- og 1970-tallet vokste kritikken av forestillingen om komplementære kjønnsroller som det naturlige. Det ble også pekt på at maktforhold innad i familien ble neglisjert. Forestillingen om familiemedlemmenes felles interesser ble problematisert, og begreper om «hans» og «hennes» ekteskap ble lansert som et uttrykk for at samliv kunne erfares svært ulikt.[87] Andre mente at familien var dysfunksjonell; ikke bare husmorrollen, men også den mannlige forsørgerrollen var undertrykkende.[88] Det ble også argumentert for at familien ikke kan forstås isolert fra andre samfunnsinstitusjoner, som politikk og økonomi. Hva som skal regnes for å være private anliggender, ble problematisert.

I lys av den økende variasjonen i familieformer som har vokst frem i løpet av de siste tiårene, har familiesosiologer igjen satt familiebegrepet under debatt. Det har vært gjort forsøk på nye definisjoner av familien som fanger inn mønstre der en livslang ekteskapskontrakt ikke lenger er det eneste grunnlaget for familiedanning. Ikke minst gjelder det likekjønnede par og foreldre. Det er også pekt på at familien ikke er en enhetlig aktør med felles interesse, men består av individer som kan ha ulike interesser og preferanser. Noen har tatt til orde for å erstatte familiebegrepet med begrepet familiepraksiser.[89] Begrunnelsen er at familiebegrepet har utelatt mange former for familiepraksiser, og at det dessuten har vært normativt definert. Variasjonen i familieformer er kommet for å bli, og heller enn å basere seg på en institusjonell definisjon av familien, innebærer familiepraksiser at familier «er» hva familier «gjør».

Den moderne familien har i større grad enn mange andre samfunnsinstitusjoner vært belagt med myter. Mange forestillinger om hva familien er, og ikke minst om hva den burde være, er historisk av relativt ny dato. I store trekk har det vi tenker på som den moderne familien, vokst frem gjennom de siste 150–200 årene i de vestlige landene. Nasjonalstatens og industrisamfunnets fremvekst, med påfølgende urbanisering, la grunnlaget for en ny økonomisk, sosial og politisk orden. Historieforskningen har imidlertid revidert en del feilaktige oppfatninger om tidligere tiders familieliv.[90] Den har blant annet avkreftet teorier om at kjernefamilien er et produkt av industrisamfunnet, ettersom kjernefamilien er påvist som en vanlig familieform lenger tilbake i tid. Den førmoderne norske familiestrukturen var del av et særegent vesteuropeisk ekteskapsmønster som var bygd opp rundt det gifte paret og kjernefamilien som grunnenhet.[91]

Familieinstitusjonen har vist seg å være en utrolig sammensatt og dynamisk enhet, som ikke kan fanges opp med en lineær historieforståelse. Familier både planlegger, initierer og motsetter seg forandring.[92] Det er alltid et samspill mellom samfunnsmessige endringsprosesser og familiers respons på nye muligheter og begrensninger.

3.1.2 Foreldreskap

Foreldreskap har to sentrale komponenter: økonomisk forsørgelse og å yte omsorg for barn.

Økonomiske forsørgermodeller har endret seg historisk. Over tid har familien som forsørgersystem fått mindre betydning. Kvinners egne inntekter har fått økt betydning som inntektskilde og betydningen av familien/ektefellen er tilsvarende redusert. I Norge har familieforsørgelsen vært på retur.[93] Synet på den familiebaserte omsorgen for barn har også endret seg, fra å være noe kvinner bare gjorde, til å bli omdefinert som arbeid, introdusert som et nytt perspektiv av kvinneforskningen på 1970-tallet.[94]

Konvergensen i kvinners og menns roller anses for å være et av de største fremskrittene i samfunnet og økonomien i det siste hundreåret.[95] I den vestlige verden har veksten i kvinners yrkesaktivitet gått gjennom ulike faser. Den siste fasen pågår fremdeles, og ble innledet på slutten av 1970-tallet i USA;[96] de nordiske landene var noe tidligere ute (se kapittel 2). Den siste fasen er en stillferdig revolusjon, hevder Goldin, et brudd med de tidligere fasene. Det er blitt større forutsigbarhet i kvinners yrkesdeltakelse, en større grad av identiteten knyttes til jobb og karriere, og beslutninger samordnes med partneren i større grad. I de tidlige fasene giftet kvinner seg så tidlig at deres voksne identitet ble dannet etter samlivsinngåelse, mens i den siste fasen danner kvinner sin voksne identitet før familieetablering. Dette har påvirket alle kvinner, ikke bare kvinner med høy utdanning.

Økonomiske perspektiver på foreldres valg av yrkesaktivitet og omsorg for barn tar utgangspunkt i at tid har en økonomisk verdi. Blant spørsmålene man har vært opptatt av, er hvor mye alternativ bruk av tid koster, i form av tapt inntekt. Perspektiver utviklet innen New Home Economics fra 1960-tallet har dannet grunnlag for mange empiriske studier av ulike familieprosesser fra et økonomisk perspektiv, blant annet arbeidsdeling. Beckers teori om beslutninger angående tidsallokering i familien, og tesen om komparative fortrinn, har hatt stor innflytelse.[97] Målet hans var å bidra med en teoretisk analyse av valg som inkluderer kostnader av tid på samme måte som kostnader ved markedsgoder, og som kan ta hensyn til inntektstap fra tid brukt utenfor markedet. Om kvinners og menns tidsbruk er perfekte substitutter for hjemmeproduksjon, slik Becker antar, er det å forvente at resultatet blir spesialisering.[98] Den i familien som har et komparativt fortrinn i husholdproduksjon, vil trekke seg ut av lønnsarbeidet. Dersom begge har komplementære fortrinn, vil typisk begge partnere arbeide både hjemme og i markedet. I utgangspunktet ble familien antatt å ha felles nytte av beslutningene. I senere arbeider, som tar som utgangspunkt at fordeling av tid foregår gjennom forhandlinger, kommer spørsmålet om forhandlingsmakt inn. Dersom hvert familiemedlem har ulike preferanser og ulik nytte av tidsallokeringen, vil eventuelle forskyvninger i makt påvirke tidsallokeringen i husholdningen.

En dominerende forklaring på den økende tendensen til ekteskapsbrudd, som har forekommet i hele den vestlige verden, har vært Beckers tese om at kvinners inntog på arbeidsmarkedet har ført til mer ustabile ekteskap, fordi kvinner blir mer økonomisk uavhengige av ekteskapet. I praksis innebærer denne hypotesen at par med to inntekter utgjør en mer ustabil familiekonstruksjon enn par med en mer tradisjonell arbeidsdeling. Denne hypotesen har tidligere vært støttet av empirisk forskning som har funnet at gifte, yrkesaktive kvinner har hatt en høyere skilsmisserate enn gifte kvinner som ikke er yrkesaktive. Ny komparativ forskning tyder imidlertid på at dette forholdet har endret seg.[99] I de nordiske landene har nå gifte kvinner som er i jobb, en signifikant lavere skilsmisserisiko enn gifte kvinner utenfor arbeidsmarkedet.[100] Forskerne bak studien forklarer dette med at land som har en politikk som i utstrakt grad støtter kvinners yrkesaktivitet og likestilling i arbeidslivet, reduserer, eller til og med reverserer, den tidligere sammenhengen mellom gifte kvinners yrkesdeltakelse og skilsmisserisiko. Heller ikke i mellomeuropeiske og sydeuropeiske land som Italia er det lenger noen sammenheng mellom gifte kvinners yrkesaktivitet og skilsmisserisiko. I disse landene er det i en viss grad utviklet politikk for å støtte kvinners yrkesaktivitet. I USA finner man derimot fremdeles en sammenheng mellom gifte kvinners yrkesdeltakelse og en forhøyet risiko for skilsmisse, i kombinasjon med liten eller ingen form for offentlig politikk som støtter kvinners yrkesaktivitet.

Normene for godt foreldreskap har endret seg; samfunnets forventinger til hva som er gode foreldre, er i forandring. Krav til foreldre er etter hvert utvidet fra å omfatte barnets fysiske behov til det enorme feltet som omhandler psykologisk omsorg og oppdragelse.[101] Den norske familien er i økende grad underlagt profesjonell og statlig overvåkning av hvordan den lever og oppdrar sine barn.[102] Større vekt på barns rettigheter øker kravene til foreldrearbeidet. For eksempel gir familiepolitikkens utvidelser av betalte foreldrepermisjoner retten til å yte omsorg, men bidrar samtidig til normer for hva som regnes som akseptabel omsorg for barn.

Hvordan man forstår utøvelsen av foreldreskap, er tett forbundet med forståelsen av utvikling hos barn. Utvikling er ikke et entydig empirisk begrep. En tilnærming er en kulturpsykologisk utviklingsforståelse; i dette perspektivet skjer barnets utvikling gjennom sosial deltakelse.[103] Utviklingens mål er ikke uavhengig av tid og sted, og kontekst kan ikke reduseres til faktorer som påvirker utviklingen. Barnet sees som en meningsskapende aktør, som utvikler seg gjennom å delta i hverdagslivets praksiser, innenfor sammenhenger som er kulturelt og sosialt organisert. Noen (som regel foreldrene) har ansvar for at dette dagliglivet er «godt nok» for barnet, det vil si at deres velferd er på høyde med den generelle velferden der de lever, og at dagliglivet peker fremover: at det er lagt opp slik at barnet gradvis blir i stand til å ta vare på seg selv. Utviklingens mål er knyttet til hva som gir økt sosial medvirkning og innflytelse der man lever. For å forstå barns livssituasjon og utviklingsmuligheter er det derfor nødvendig å trekke inn hvilke betingelser foreldrene står overfor når de skal bygge opp et liv for seg og barna sine (for eksempel overføringer og tjenester som gjør det mulig å kombinere lønnsarbeid og omsorg for egne barn, fellesløsninger i form av barnehager som er så gode at alle vil benytte seg av dem), hva foreldrene prøver å få til, og hvordan barnet er representert i deres forestillingsverden. Støtte til barns utvikling må sees i forhold til de kravene som stilles i det samfunnet som barnet er født inn i og skal fungere i.

Hva foreldrene gjør for å ta vare på barna sine, deres omsorgspraksiser i dagliglivet, er et viktig utgangspunkt for å forstå foreldreskap. Undersøkelser blant vanlige norske barnefamilier har vist at foreldrene organiserer en omsorgskjede der de gjerne kan inkludere andre, men der de selv tar ansvaret for helheten i barnets liv, døgnet rundt.[104] Deres forpliktelse rommer også de erfaringer som barnet gjør andre steder, utenom hjemmet. En vesentlig foreldreoppgave er å legge til rette for at barnet blir tatt godt vare på og har det bra også de timene man er fra hverandre, først i barnehagen og senere på skolen, og hjelpe barnet med å knytte sammen erfaringer fra de forskjellige stedene de beveger seg mellom. Foreldrene bygger opp rutiner for å få hverdagslivets oppgaver med egen jobb, husarbeid og andre sosiale forpliktelser til å gå i hop med å ha ansvaret for et barn. Foreldrepraksisene handler også om utviklingskrav og omsorgsstandarder, om både kunnskap om eget barn og hva omgivelsene forventer av barnet. Foreldrenes egen sosiale deltakelse i samfunnet er derfor vesentlig for omsorgen for egne barn, siden det trenges kulturell sensitivitet og åpenhet for å få tilgang til forståelser av hvordan omsorg gjøres.

Det har vært store forandringer i foreldres tid til barn og i foreldreskapets tidsnormer. Data fra en rekke land viser at foreldres samlede tid til barn har økt siden 1960-tallet (se kapittel 6 for tall for Norge).[105] Den generelle tendensen er at det blant mødre var en liten nedgang i tid til barn på 1980-tallet, men denne har senere blitt hentet inn igjen. Det er en klar økning i fedres tidsbruk, som står bak økningen i samlet foreldretid. Hvor mye tid foreldre bruker på barn, anses å ha betydning for barns velferd og utvikling.[106]

Er det et funn fra tidsbruksforskningen på tvers av land som det er stor enighet om, så er det at mødres økte yrkesaktivitet har hatt mye mindre betydning for tid til barn enn det man skulle forvente.[107] Tiden som brukes på husarbeid, er på den andre siden minsket. Teknologiske hjelpemidler, kjøp av varer og tjenester som tidligere ble produsert hjemme, og en viss standardsenkning er de viktigste forklaringsfaktorene. Legger man sammen tid til lønnet og ulønnet arbeid, har barnefamiliene fått en mer arbeidsintensiv hverdag. Men familiens arbeidsbyrde hjemme er forskjøvet, fra husarbeid til barn.

Hvorfor tilbringer dagens mødre i den vestlige verden like mye aktiv tid sammen med sine barn nå som i tidligere mer familistiske tider? Flere årsaker peker seg ut. Prevensjonsteknologi og rett til abort gjør at dagens generasjoner langt på vei kan velge når de vil bli foreldre.[108] «Det frivillige foreldreskapet» selekterer sannsynligvis mer motiverte foreldre. Behovet for overvåkning av barn er større fordi omgivelsene er mer utrygge, blant annet på grunn av urbanisering og trafikkforhold. Hver familie får færre barn enn før. Fruktbarhetsnedgangen gjør hvert enkelt barn mer «dyrebart», og foreldre investerer mer i hvert barn.

3.1.3 Familiemønstre og ulikhet

Det har vært økende fokus på familien som ulikhetsskapende institusjon. Familiestrukturer og -kulturer, og endringer i dem, er sentrale mekanismer i reproduksjonen av ulikhet. Samtidig viser empiriske studier at reproduksjon av klasseforskjeller i stor grad påvirkes av de sosiale omgivelsene. Både klasseforskjellenes art og hvordan de påvirker individer og familier, kan dempes i betydelig grad, særlig gjennom statlig politikk.[109]

Familieøkonomi er en viktig faktor som skaper skiller i barns oppvekstbetingelser, og drøftes nærmere i kapittel 7. Men også andre familieforhold enn økonomi kan bidra til å skape ulikhet. Den internasjonale familieforskningen har vært opptatt av hvilke konsekvenser de store endringene i familiestrukturer og familieprosesser har for barns velferd. Bekymringen har vært at endringene har ført til ulik fordeling av gevinster og tap når det gjelder familieressurser, og følgelig divergerende skjebner – diverging destinies – for barn.[110]

Internasjonale studier har for eksempel påvist til dels sterke sammenhenger mellom mødres utdanningsnivå og familiemønstre. Blant annet gjelder det alder ved første barns fødsel, barn født utenfor ekteskap og skilsmisserisiko.[111] Å få barn tidlig er en risikofaktor. I Norge fikk 32 prosent av kvinner med lav utdanning født i perioden 1965–1969 barn før fylte 21 år, sammenlignet med 3 prosent blant kvinner med høy utdanning og 13 prosent blant dem med middels utdanningsnivå i samme fødselskohort. Men forskjellen mellom utdanningsgrupper er mindre i Norge enn for eksempel i USA, hvor halvparten av alle kvinner med lav utdanning hadde blitt mødre før de ble 21 år. I Norge hadde kvinner med lav utdanning langt større sjanser for å få barn uten å være gift enn kvinner med høy utdanning, ifølge samme studie.

McLanahan og kolleger mener at en viktig strategi for å motvirke disse uheldige forskjellene er å skape insentiver for kvinner som ikke planlegger høyere utdanning, til å utsette foreldreskapet. Kvinner som får barn senere, investerer i utdanning og karriere. Kvinnene vil være mer modne når de blir mødre, og dette vil heve kvaliteten på foreldreskapet. Potensielle partnere vil også være mer modne og i bedre posisjon til å forsørge en familie. De som får barn tidlig, blir mødre samtidig med at de søker etter en passende partner, noe som leder til høy grad av familieustabilitet. I land som legger til rette for at mødre skal kunne kombinere jobb og barn, som Norge, får også kvinner med lavere utdanning barn senere. Politikk som belønner kvinner for å skaffe seg arbeidserfaring før de får barn, vurderes som positiv av McLanahan og kolleger. Senere fødsler for kvinner løser imidlertid ikke problemet dersom ikke de økonomiske utsiktene for unge menn bedres. Kvinner gifter seg ikke med menn som fremstår som dårlige forsørgere.

En problemstilling som har vært belyst særskilt, er konsekvenser av fraværet av en far under oppveksten, blant annet for barns utdanning, psykiske helse og familierelasjoner gjennom livsløpet. Det er en del metodiske utfordringer når det gjelder å kunne si noe sikkert om årsakssammenhenger. De fleste studiene bygger på tverrsnittsdata og korrelasjonsanalyser, og det er da noe usikkert hva det er som påvirker hva. En internasjonal studie som oppsummerer funn fra nyere undersøkelser basert på kvasi-eksperimentelle forskningsdesign, som bedre kan identifisere årsakssammenhenger, finner negative effekter av farsfravær på barns sosiale og emosjonelle utvikling, særlig når det gjelder risikofylt atferd, og på fullføring av videregående utdanning. Men effektene er svakere enn tidligere vist i tverrsnittsstudier, og det er indikasjoner på at det er seleksjonseffekter, altså at det ikke er tilfeldig hvilke foreldre det er snakk om.[112]

Det blir også pekt på at forskningen ikke tar hensyn til at barn som vokser opp uten sin biologiske far, kan vokse opp i svært ulike familiekonstellasjoner: hos enslige mødre, i samboerfamilier, i steforeldrefamilier, i blandede familier og i flergenerasjonsfamilier. Mange av disse familieformene antas imidlertid å være ustabile. Med referanse til amerikanske studier peker McLanahan og kolleger på at stabile familier med enslige mødre ikke er så vanlig, det er heller ustabile og komplekse familieforhold som er det vanlige motstykket til familier med to gifte biologiske foreldre.[113] Disse mønstrene er imidlertid ikke nødvendigvis de samme på tvers av land, for eksempel har de sosioøkonomiske forskjellene mellom samboere og gifte blitt mindre over tid i Norge.[114] Fedres økte deltakelse i barnas liv etter samlivsbrudd vil også kunne redusere negative effekter (kapittel 5).

En annen problemstilling knyttet til ulikhet i foreldreressurser handler om tidsbruk. Foreldres tid med barn varierer mellom ulike familier, og det som kan være viktigere enn mengde tid, er hvordan tiden med barn brukes. Det er særlig foreldres tid brukt til utviklende typer aktiviteter, som å lese for og snakke med barna, hjelpe til med lekser og lignende, som har økt. Denne utviklingen har imidlertid ikke i samme grad funnet sted blant lavt utdannede foreldre. Norske data fra rundt 2000 viser et lignende mønster.[115] Dette tyder på økende sosiale skiller i de kognitive og ikke-kognitive stimulansene som blir barn til del.[116]

3.1.4 Foreldreskap mot en ny fase?

Kvinners livsløp struktureres i økende grad av stat og arbeidsmarked; menns livsløp knyttet til deres familieroller har endret seg i mindre grad. Denne situasjonen blir ofte karakterisert som en ufullført likestillingsprosess – en «ufullstendig» revolusjon eller likestilling «light» .[117]

Én tolkning av denne situasjonen er at oppbruddet fra den industrielle samfunnsordenen og kvinners inntreden i arbeidsmarkedet har skapt en sosial ulikevekt.[118] Industrialismens mannlige forsørgermodell representerte en samfunnsorden som styrte folks preferanser, atferd og forventinger til andre. Da andre familiemodeller, med andre preferanser og atferdsnormer, ble mulig, oppsto det en sosial ulikevekt. Vestlige samfunn er muligens på vei mot en ny sosial likevekt, basert på kjønnslikestilling. De nordiske landene har kommet lengst i denne utviklingen. Men fordi samfunnet beveger seg fra én likevektsmodell til en annen, vil situasjonen være preget av ustabilitet, med tvetydige normer for familie- og forsørgermodeller. Middelklassen har i størst grad beveget seg mot likestilte praksiser, noe som fører til økt ulikhet mellom familier på kort sikt. Men på lengre sikt kan en ny sosial likevekt basert på likestilling resultere i mindre ulikhet i samfunnet, og kan også tenkes å føre til mer stabile familiemønstre.

Goldscheider og kolleger argumenterer langs lignende linjer. De peker på at det er vanskelig å overskue de store linjene når man står midt i en demografisk oppbruddsperiode.[119] Men nye tendenser kan tyde på at man er i ferd med å forlate den uklare, ufullendte fasen av kjønnsrevolusjonen. Kvinners inntreden i den offentlige sfæren hadde flere årsaker, og hadde også mange ulike konsekvenser for familielivet. Denne første delen av kjønnsrevolusjonen førte til en svekkelse av familien. Men familier og foreldreskap er i ferd med å bevege seg inn i en kvalitativt ny fase. Nye mønstre som avtegnet seg, springer ut av endrede relasjoner mellom kjønnene. I vår tid er kvinners yrkesaktivitet ikke bare blitt vanlig, men noe som forventes. Veksten i kvinners yrkesaktivitet er imidlertid bare den ene halvdelen av kjønnsrevolusjonen. Menns involvering i familien er den andre delen. Fullføring av den andre halvdelen vil trolig styrke familiene.

Ustabile familier er et produkt av gitte samfunnsforhold; endres disse, endres også familiene. Visse teorier har predikert at ultra-lav fruktbarhet vil bli permanent, selv om reverseringen av den nedadgående fruktbarheten i de nordiske landene er erkjent. Begrunnelsen er at unge menneskers prioriteringer drives av ikke-materielle behov som selvrealisering og autonomi, anerkjennelse etc. Goldscheider og kolleger mener imidlertid at mange av trendene som har preget familiemønstrene de siste tiårene, er uttrykk for destabilisering som konsekvens av den første delen av kjønnsrevolusjonen. Ikke minst gjelder dette svært lav fruktbarhet og høye rater for samlivsoppløsning. Samboerskap og barn født i samboerskap, av den stabile, regulerte typen som i Nord- og Vest-Europa, representerer ikke samme type problem. Senere fødsler er heller ikke nødvendigvis et problem. Det er mer enn nok tid for folk til å få to barn. Det er en fordel at unge mennesker slipper å få barn mens de er midt i overgangen til voksenlivet. Unge kvinner og menn trenger tid til å etablere relasjoner, utvikle jobb og karriere og etablere en uavhengig identitet. Unge voksne kan vente til tidlig i eller midten av 30-årene før de starter familie.

Goldscheider og kolleger understreker at det er viktig å anerkjenne at menns økte involvering i barn og familie også er en kjønnsrevolusjon, like grunnleggende som kvinners økte yrkesaktivitet var det i siste del av forrige århundre. De skriver at menns involvering i privatsfæren, i familie og barn, er godt i gang i mange land. Særlig blant yngre menn med høy utdanning er det i flere europeiske land en økning i tiden menn bruker til omsorg for barn og vanlig husarbeid. Økningen har imidlertid vært større i barneomsorgen enn i husarbeidet. Fedre i Norge og de andre nordiske landene har gått foran i denne utviklingen, og her omfatter de nye mønstrene så å si alle fedre, på tvers av utdanningsnivå (kapittel 6). Gevinsten av en ny balanse basert på mer likestilte relasjoner mellom kvinner og menn kan bli større forpliktelser mellom partnere og menns økte involvering i barna. Goldscheider og kolleger er opptatt av at endringene blant menn ikke må undervurderes. De mener at slik kvinners lønnsarbeid i begynnelsen ble sett på som «lommepenger», blir menns inntog i familien ofte omtalt som at de deltar bare i de «lette» og «morsomme» oppgavene. Det kan imidlertid legges til at dette er en fremstilling som mer eller mindre er forlatt i Norge.

3.2 Barndom og barns velferd

Barndommen har dyptgående virkninger ikke bare på barns liv her og nå, men også på barns fremtidige muligheter og utsikter. Det er en kjent innsikt fra internasjonale studier at svake sosiale og økonomiske ressurser tidlig i livet øker risikoen for lavere inntekt, dårligere helse og lavere kompetanse i voksen alder.[120]

3.2.1 Forestillinger om barndom

Barndommen oppfattes som et produkt av en rekke kulturelle prosesser som definerer denne livsfasen som distinkt forskjellig fra andre faser. Barns behov er historisk foranderlige ideer om barns utvikling og sosialisering, underbygd av politiske verdier og familieidealer.[121]

De moderne betegnelsene barn og barndom ble til gjennom konsolideringen av nasjonalstatene på slutten av 1800-tallet.[122] Frihet fra lønnsarbeid og plikt til å lære ble det normale i unge menneskers liv. Samtidig kom andre endringer i barns status, blant annet et generelt fritak fra vanlige sanksjoner mot kriminalitet og beskyttelse mot fysisk vold og mishandling, også fra familiemedlemmer. Nasjonalstaten sto som beskyttelse mot markedet (barnearbeid) og mot patriarkalsk makt i familien. I løpet av det 20. århundret ble organiseringen av barndommen forskjøvet fra det private til det offentlige, der staten tok et større ansvar.[123] Kunnskap og ekspertise knyttet til barn fikk økt betydning.

Barns samfunnsmessige verdi gjennomgikk en grunnleggende endring fra slutten av 1880-tallet til 1930-tallet. Fra å ha en økonomisk verdi som arbeidskraft fikk barn først og fremst en emosjonell verdi for foreldrene.[124] Nedgang i barnedødeligheten førte til et større fokus på det enkelte barn som individ. Dette har på grunnleggende vis satt sitt preg på barns oppvekst. Barns nye verdi var tett forbundet med spesialiseringen av kvinners rolle som husmor. Barn representerer dermed en økonomisk kostnad for foreldre, men er også et gode. Det er kulturelle og sosiale forhold som bestemmer i hvilken grad, og på hvilke måter, barn oppfattes som henholdsvis en kostnad og et gode.

I Norge har forestillingene om barn og barndom endret seg fundamentalt fra 1970-tallet. Den materielle velstanden har økt, og velferdsordningene for familier og barn har ekspandert kraftig. Men samtidig kan det spores en økt bekymring for barn og barns oppvekstsvilkår.[125] Frykt for samtiden og for fremtiden krever at barn skal skjermes. Man har gjerne idyllisert 1950- og 1960-tallets barndom; dette var en periode preget av en historisk sett eksepsjonell stabilitet.

Familiepolitikk speiler blant annet ulike idealtypiske modeller for barns behov. Det man kan kalle den tradisjonelle modellen, har bygd på en stabil familieinstitusjon som barnets viktigste arena for omsorg og sosialisering.[126] I denne modellen er mor barnets viktigste interaksjonspartner, og den primære sosiale arenaen er hjemmet og dets umiddelbare fysisk nære omgivelser. I løpet av de siste tiårene er denne modellen langt på vei erstattet av en annen modell, som rommer flere arenaer for barn, inkludert profesjonell barneomsorg. Barns deltakelse utenfor familien er positivt også i ung alder, blant annet fordi det gir barnet individuelle rettigheter og anerkjennelse. Barnet sorterer ikke direkte under mor, men betraktes som et uavhengig familiemedlem. Barn interagerer med omgivelsene og spiller en aktiv rolle i å skape egen velferd.[127] Dette er dynamiske prosesser som påvirkes av en rekke forhold. Barnet interagerer først og fremst med familien, men også med en rekke andre personer og systemer.

Konsekvenser av mødres økte yrkesaktivitet for barn, særlig de aller minste, har til tider vært omdiskutert og omstridt i alle vestlige land. Et spørsmål som ofte har vært stilt, er om det er en konflikt mellom barns interesser og behov og mødres individuelle interesser og behov.[128] En oppsummerende studie, basert på amerikansk forskning, konkluderer med at mødres omfordeling av tid fra familie til marked i liten grad har hatt negative konsekvenser for barns velferd.[129]

Demokratisering av forholdet mellom barn og foreldre innebærer at rettsutviklingen legger stadig mer vekt på foreldrenes plikter overfor barnet. Samfunnets syn på barn påvirker utformingen av støtteordningene for familiene. Det har gjennom historien vært flere og til dels motstridende oppfatninger om barn og barndom. Barndommen fremstilles ikke sjelden i idealiserte termer.[130]

Sammenligninger viser at barn og barndom verdsettes høyt i de nordiske landene.[131] Historisk er den nordiske barnesentreringen reflektert i en tidlig fremvekst av barns rettigheter og offentlige velferdsordninger som fikk stor betydning for barns oppvekstsvilkår. Barns liv og barndommens organisering er tett sammenvevd med velferdsstatens utforming, og universelle ordninger har ført til større likhet og homogenisering av barndommen.[132] Bildet er imidlertid sammensatt; ikke alle barn har fått like stor del i velferden (se kapittel 7).

Den moderne barndommen er kjennetegnet av en økende institusjonalisering av barns liv. OECD peker på at ulike nasjonale politiske og kulturelle kontekster har skapt ulike syn på den tidlige barndommen, på familiers rolle og på målet med omsorgs- og utdanningsinstitusjonene. Disse oppfatningene har igjen formet politikken og foreldres praksis.[133] Modeller for omsorg og utdanning for førskolebarn kombineres på ulike måter i ulike land (se kapittel 2), noe som avspeiler ulike historiske og nåtidige forestillinger om barn og om hva som utgjør en god barndom.

Når det gjelder barnetilsynstjenester, er det betydelige forskjeller i tilbud av tjenester og hvordan disse tjenestene organiseres.[134] De nordiske landene skiller seg ut ved å ha høy dekningsgrad og relativt høyt utdanningsnivå blant de ansatte. Barnehager oppfattes primært som et kollektivt gode og offentlig ansvar, noe som krever et høyt nivå på den offentlige finansieringen. De fem nordiske landene befinner seg på toppen av OECDs rankinglister når det gjelder tilbud på barnehagetjenester. Utviklingen av den nordiske barnehagen har bygd på en sosialpedagogisk tradisjon som har vært typisk for disse landene, med en helhetlig tilnærming til barns utvikling og læring. Barndommen har vært sett som en egen fase med sin egen verdi, og omsorg og lek har vært sett som gjensidig berikende.[135] Den helthetlige tilnærmingen har også preget organiseringen av barnehagen som sosial institusjon: Barnehagen dekker alle barn i førskolealder. Det er ikke noe skille mellom omsorgsinstitusjoner for barn under tre år og førskoler for barn over tre år, slik det er i mange andre europeiske land. Ifølge Moss bygger den nordiske barnehagen på demokrati som en grunnleggende verdi i den gode barndommen.[136] Han hevder at i en demokratisk politikk for den tidlige barndommen kan barnehager være laboratorier hvor man samarbeider om å øke individuell og kollektiv velferd.

3.2.2 Barns rettigheter

Spørsmål om barns rettigheter og hvordan barns behov skal oppfylles, er omdiskutert. I en drøfting i NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget fremholdes det at barn er avhengige av andre, og de viktigste beslutningene for barns liv blir tatt av andre, som oftest foreldrene.[137] Men også staten tar beslutninger for barn, for eksempel gjennom skoleplikt. Hvor langt staten skal gripe inn, er det delte meninger om. At barn har egne rettigheter, er et etablert synspunkt i dag. Det enkelte barnet er et individ med egne rettigheter og behov. Men hva slags rettigheter foreldre skal ha over barn, og hvordan staten skal balansere foreldres og barns rettigheter, er imidlertid spørsmål som er gjenstand for diskusjon. Noen skiller mellom barns moralske og juridiske rettigheter.[138]

En indikator som illustrerer den økende juridiske anerkjennelsen av barn som personer, er beskyttelsen mot vold og fysisk avstraffelse. Inntil 1972 hadde foreldre i Norge en viss refselsesrett overfor sine barn i oppdragerøyemed.[139] Men det ble ikke samtidig innført et uttrykkelig forbud mot fysisk avstraffelse. For å gjøre det helt klart at det ikke er tillatt å bruke vold i oppdragelsen, ble et forbud tatt inn i barneloven i 1987.

FNs barnekonvensjon av 1989 satte barns rettigheter på agendaen, og konvensjonen er et utgangspunkt for alle diskusjoner om barns juridiske rettigheter.[140] FNs barnekonvensjon ser på barn (0–18 år) som forskjellige fra voksne, men fastslår like fullt at barn har grunnleggende rettigheter. Konvensjonen ble ratifisert av Norge i 1991, og inkorporert i norsk lov i 2003.

Konvensjonen har en flerdimensjonal tilnærming til barns levekår, oppsummert i de tre p-er: provision, protection, participation.[141] Konvensjonen er forankret i et grunnsyn der barn fremstår som kompetente aktører og bærere av selvstendige rettigheter; barn har en rett til å bli hørt i spørsmål som berører dem. Det er imidlertid en spenning mellom prinsippet om barnets rett til «stemme» og å fremme barnets beste interesser eller velferd.[142]

Barnets beste er det mest sentrale begrepet i barnekonvensjonen.[143] I artikkel 3 nr. 1 heter det: «Ved alle handlinger som berører barn, enten de foretas av offentlige eller private velferdsorganisasjoner, domstoler, administrative myndigheter eller lovgivende organer, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.»[144] Barnets beste er ett av fire generelle prinsipper i barnekonvensjonen. De tre andre er retten til ikke-diskriminering (barnekonvensjonen artikkel 2), retten til liv, overlevelse og utvikling (barnekonvensjonen artikkel 6) og retten til å bli hørt (barnekonvensjonen artikkel 12).

I alle saker som angår barn, skal barnets beste være et primært hensyn. Dette kan tolkes som at barnet ikke har en egen interesse, men det understreker at det er viktig at man ikke ser bort fra eller ignorerer barnets interesser. Å gjøre det beste vi kan for barnet er et mål, men hva som er best for barn, er omstridt; vurderingen inneholder mange komplekse variabler. Hva som skal forstås som barnets beste, er historisk og kulturelt betinget, og dermed variabelt og foranderlig.[145]

Implementering av barnekonvensjonen innebærer at man anlegger et barneperspektiv på områder der barn blir berørt. Barneperspektivet innebærer at man vurderer hvilke konsekvenser beslutninger har for barn og unge. Det innebærer at man i en viss situasjon må bedømme hva som er barnets beste, og avveie dette mot andre hensyn, men barnets interesser skal veie tungt.[146]

Heimer og Palme argumenterer for at velferdspolitikken må anerkjenne barn som aktører, og mener at det er problematisk at velferdsforskningen behandler barns velferd atskilt fra den generelle velferdsforskningen.[147] Konsekvensen er at forskningen ikke ser barn som aktører, og barns levekår og samfunnsdeltakelse blir neglisjert i velferdsstatsteorien. I både velferdsstatsteorier og -typologier er barn usynlige. Selv om nyere tilnærminger, som sosial investeringsteori, setter barnet i sentrum på en ny måte (se avsnitt 3.6.2), er barn som aktører undervurdert. Barn oppfattes først og fremst som becomings, som fremtidig borgere, og ikke som beings, barn her og nå.

Det er blitt hevdet at velferdsstatslitteraturens ensidige fokus på overføringer utelater barnet som kompetent aktør. Barns stemme har vært tillagt for liten vekt i politikk og forskning om blant annet barnefattigdom, der vekten ensidig har vært lagt på familien som enhet.[148] Barn bør sees på som selvstendige enheter, og ikke bare som indirekte mottakere av kontantoverføringer og tjenester gjennom familieenheten. Barns egne behov må tas i betraktning. Foreløpig er det lite empirisk forskning med utgangspunkt i denne typen perspektiver. Én gruppes rett til deltakelse kan imidlertid komme i konflikt med andre gruppers interesser og rettigheter, og barns rettigheter kan komme til å stå i motsetning til foreldres rettigheter.

3.2.3 Barns velferd i rike land

Forskning som sammenligner indikatorer for barns situasjon og hvordan velferdspolitikken påvirker barns situasjon, er i sin spede begynnelse.[149] Det er gjort fremskritt når det gjelder indikatorer for barnefattigdom og deprivasjon, og for helse og utdanning. Det er liten tvil om at velferdspolitikk kan påvirke barns objektive levekår. Men indikatorer for barns subjektive velferd eller velvære er mindre utviklet.[150] Bradshaw spør om samfunnet kan bidra til større velferd for barn her og nå, og om det er en sammenheng mellom velferdspolitikk og tilfredse barn.

Unicef har utarbeidet en oversikt over barns velferd i 29 av verdens mest avanserte økonomier. Sammenligningen er basert på fem dimensjoner i barns velferd: materiell velferd, helse og trygghet, utdanning, atferd og risiko, og bolig og miljø.[151] Den generelle utviklingen på 2000-tallet viser at forbedringer har skjedd når det gjelder de fleste indikatorene. Ifølge en oppsummerende «liga-tabell» basert på alle fem dimensjoner rangeres Nederland helt på topp, og er det eneste landet som er rangert blant de fem første på alle de fem indikatorene. Norge er rangert på andreplass, mens Island, Finland og Sverige følger på de neste plassene.

Det er en klar sammenheng mellom de objektive indikatorene og barns selvrapporterte vurdering av egen situasjon her og nå. Barn i alderen 11, 13 og 15 år har svart på et spørreskjema, og 85 prosent av dem rapporterer et høyt nivå på generelle tilfredsheten med livet (overall life satisfaction).[152] Også her kommer Nederland på topp, mens Norge er rangert som nummer sju, med en andel nær 90 prosent med høy tilfredshet. I løpt av 2000-tallet var det en klar økning blant norske barn i andelen med høy tilfredshet. Barna ble også spurt om forholdet til foreldre og venner, og her kommer Norge ut mer midt på treet, etter de andre nordiske landene.

Det bør nevnes at måling og sammenligning av indikatorer på tvers av land har en del begrensninger. Unicef skriver at dataene som er brukt, er de beste som er tilgjengelige, men de er mangelfulle når det gjelder viktige dimensjoner, som blant annet kvaliteten på foreldreskapet, kvaliteten på barnehager, barns mentale og emosjonelle helse, forekomst av overgrep mot og vanskjøtsel av barn, kommersialisering og seksualisering av barn og betydningen av media i barns liv. Sammenlignbare data foreligger dessuten stort sett bare for større barn, mens data om barns utvikling og velferd i de tidlige månedene og årene ikke er tilgjengelige. Forskning tyder på at samspill mellom genetiske faktorer og barns erfaringer tidlig i livet kan påvirke senere utvikling. Mangelen på data er til dels et uttrykk for at betydningen av de tidlige årene først i senere år har fått politisk og offentlig anerkjennelse.

3.3 Fordeling og ulikhet

Den norske velferdsmodellen er avhengig av høy yrkesdeltakelse og en jevn inntektsfordeling for å kunne opprettholde det generøse tilbudet av universelle velferdsordninger.[153] Finansieringen av velferdsstaten er basert på en forsikringsordning, der man betaler etter evne og får etter behov. Hvis samfunnet skulle utvikle seg slik at en uforholdsmessig stor andel av befolkningen ikke lenger ser det som formålstjenlig å bidra til en slik forsikringsordning, eller hvis en større andel benytter seg av denne forsikringen enn dem som betaler inn, vil systemet bryte sammen. Sagt på en annen måte vil det si at systemet er avhengig av en stor middelklasse, som ser seg tjent med å bidra til systemet, fordi de selv kan tenkes å måtte benytte seg av forsikringen en eller annen gang i fremtiden. Dette betyr at hvordan innsatsen mot fattigdom, omfordeling, stimulering til økt sysselsetting og arbeidsinsentiver og lønnsfastsettelse innrettes og utvikles, vil kunne påvirke både viljen til å bidra og legitimiteten til ordningene i fremtiden.

Selv om fordelingen av økonomiske ressurser i Norge er jevn, sammenlignet med de fleste andre land, er det generelt høy oppslutning om at det fortsatt bør være en hovedoppgave for myndighetene å føre en aktiv fordelingspolitikk for å redusere økonomiske forskjeller.[154]

3.3.1 Normative perspektiver på fordeling

I hvilken grad samfunnsforskjeller skal utjevnes ved hjelp av fordelingspolitikk, er et normativt spørsmål. Det finnes flere motstridende oppfatninger av rettferdighet og hva som er en rettferdig fordeling, og både filosofer og økonomer har argumentert for ulike syn. Sterkt forenklet skiller man mellom den såkalte venstresiden, som legger hovedvekt på likhet, og den såkalte høyresiden, som legger hovedvekt på frihet.[155] I filosofisk tradisjon kan man si at disse sidene er representert ved henholdsvis det egalitære og det liberalistiske perspektivet.

I henhold til et rent egalitært perspektiv skal alle forskjeller utjevnes, uansett om disse kommer av egne valg eller ikke.[156] Et åpenbart problem med den rene egalitarismen er mangelen på insentiv til arbeid. Dette kan lede til en situasjon der alle ressurser er likt fordelt, men der alle samtidig har svært lite.[157]

Et strengt liberalistisk perspektiv innebærer ingen omfordeling av ressurser, det vil si at alle må klare seg selv med de mulighetene de er gitt. Nozik, som er en av liberalismens markante representanter, argumenterer for at alle eier sine egne evner, og skal høste fruktene av å bruke disse.[158] I ytterste konsekvens leder liberalismen til at de som ikke har mulighet til å anvende evnene sine, for eksempel funksjonshemmede, faller helt utenfor samfunnet.

Mellom disse ytterpunktene finner man en liberal[159] variant av egalitarismen, som kan betegnes som liberal-egalitarisme. John Rawls, sammen med andre filosofer som Amartya Sen, har vært førende i argumentasjonen for denne retningen.[160]

Dette perspektivet innebærer et skille mellom evner og innsats i hva enkeltmennesket skal ha eiendomsrettighet til, og hvilke forskjeller som skal utjevnes. Det liberal-egalitære perspektivet representerer et middelpunkt mellom de filosofiske ytterpunktene, men står imidlertid selv overfor flere utfordringer. Det er ikke umiddelbart gitt hvilke forskjeller som skal utjevnes. I mange tilfeller kan det være tilnærmet umulig å konkludere med hvorvidt en situasjon er selvforskyldt eller ikke. Et slikt tilfelle kan være arbeidsledighet på grunn av manglende kvalifisering. Skyldes mangel på utdanning egne valg, eller kommer det av genetikk, eller foreldrenes sosiale bakgrunn?

En utbredt oppfatning i de nordiske velferdsstatene er at det er legitimt å utjevne forskjeller som ikke skyldes egne valg. Ordninger som skal kompensere personer som har et handikap som gjør at de ikke kan ta del i det ordinære arbeidslivet, oppfattes som rettferdige og legitime, mens ordninger som kompenserer for inntektstap som følge av et aktivt valg om ikke å jobbe, oppfattes som urettferdige.

Til tross for at den norske velferdsstaten bygger på en liberal-egalitær idé, finner man flere eksempler som bryter med denne logikken. Innenfor helsevesenet diskrimineres det for eksempel i hovedsak ikke mellom tilstander som skyldes konsekvenser av egne valg, og behandling som er nødvendig på grunn av uforskyldte hendelser. Man får lungetransplantasjon uavhengig av om man trenger det på grunn av røyking eller en ulykke. I en velferdsstat som Norge, der man er sikret generelle helsetjenester uavhengig av inntekt, innebærer dette at samfunnet som helhet kompenserer enkeltpersoner for deres «dårlige» valg. I familiepolitikken gjelder dette paradokset til en viss grad rett til barnehageplass. Et av formålene med at samfunnet tilbyr sterkt subsidiert barnehage, er å sikre kvalifisert pass av barn, slik at foreldrene skal ha anledning til å jobbe. Likevel mister man ikke retten til barnehageplass om man skulle bli arbeidsledig, eller om man er hjemmeværende. I slike tilfeller er det samfunnets vurdering at andre hensyn er mer tungtveiende enn prinsippet om at man kun skal kompenseres for forhold som ikke skyldes egne valg.

Dette leder videre til en diskusjon mellom to ulike former for likhet: likhet i muligheter og likhet i utfall. Et eksempel på hvordan det legges til rette for likhet i muligheter i Norge, er lovgivningen mot diskriminering i arbeidslivet. Det stilles krav til saklige begrunnelser for ansettelse og avskjedigelse av folk, og grunner som rase, kjønn og seksuell legning regnes ikke som saklige. Lovverket er et forsøk på å skape like muligheter for alle. De eventuelle ulikhetene som da oppstår, oppstår på grunn av ulikheter i evner eller innsats. Det finnes imidlertid argumenter for at heller ikke likhet i muligheter er rettferdig. Den iboende evnen til innsats kan være et resultat av arv eller omstendigheter den enkelte ikke har kontroll over. På den andre siden står likhet i utfall. Tanken er at velferden skal fordeles likt på alle. Med dette møter man imidlertid på et annet problem. Forskjellige personer har forskjellige oppfatninger om hva som gir størst velferd. Enkelte personer verdsetter overflod av materielle goder, og blir ulykkelige uten, mens andre trives best med et enkelt liv i pakt med naturen. I praksis handler likhet i utfall derfor som regel om fordeling av målbare, økonomiske ressurser.

Forskningen på hva som empirisk oppfattes som rettferdig fordeling, har ekspandert. Forskere fra forskjellige fagdisipliner jobber i større grad sammen og søker å finne svar på hva som empirisk oppfattes som rettferdig fordeling. Innenfor eksperimentell økonomi har det vært gjort mye arbeid på tvers av fagfeltene økonomi og psykologi. Gjennom eksperimenter som simulerer reelle situasjoner som krever fordeling av ressurser, har man forsøkt å avdekke empirisk belegg for hva som oppfattes som rettferdig fordeling.[161]

Uavhengig av disse utfordringene synes det som om den såkalte liberal-egalitære tradisjonen i størst grad representerer den tanken som ligger bak de nordiske velferdsstatene og sosialdemokratiet, med en stor grad av omfordeling kombinert med personlig frihet.

3.3.2 Universelle versus selektive velferdsordninger

Universalisme er et sentralt begrep i velferdspolitikken og i velferdsstatsforskningen. Det brukes både for å betegne et prinsipp for omfordeling og som karaktertrekk ved en velferdsstatsmodell. Men det er også et politisk begrep, og representerer idealer som har formet etterkrigstidens velferdspolitikk.[162] De nordiske velferdsstatene betegnes gjerne som universalistiske. Men selve betegnelsen universalisme kom i bruk først flere tiår etter at et system med ytelser og tjenester for hele befolkningen var innført.[163] Begrepet er omdiskutert, både teoretisk og politisk.

Ulike sosialforsikringsmodeller er utviklet gjennom over hundre år med konflikter mellom ulike interessegrupper. Modellene kan knyttes til ulike strategier for likhet og for ulike roller for marked og politikk i fordelingsprosesser, med ulike konsekvenser for inntektsfordeling og fattigdom blant borgerne. Historisk sett kan universalisme i velferdspolitikken beskrives som bevegelsen mot en velferdsstat som innlemmer hele befolkningen, til forskjell fra selektive ordninger for de «lavere» klassene i den tidlige fasen av velferdsstatsutviklingen.[164] Den tidlige utviklingen kan knyttes til en reformbevegelse i Storbritannia under og etter andre verdenskrig som var rettet mot å skape et samfunn med større likhet.

Universalisme bringes ofte inn i debatter om hvordan velferdspolitikk best kan utformes mest effektivt for å redusere fattigdom og ulikhet.[165] Bør ordninger være målrettede eller universelle – skal de rettes bare mot de dårlig stilte eller bør de inkludere alle borgere? Skal nivået på universelle ytelser være likt for alle, eller bør det knyttes til tidligere inntekt? Enkelte studier finner at det å gi høyinntektstakere inntektsavhengige ytelser reduserer ulikhet og fattigdom mer effektivt enn ytelser med flat sats eller målrettede ytelser til dem med lav inntekt – noe som betegnes som et «omfordelingens paradoks».[166]

Begrepet universalisme brukes først og fremst om velferdsytelser. Opprinnelig er begrepet utviklet med henblikk på sosiale overføringer, det vil si kontantytelser. Men det brukes også om tjenester, og i realiteten er det langt flere tjenester enn kontantoverføringer som kan betegnes som universelle.[167]

Anttonen og Sipilä understreker at universalismebegrepet er avhengig av den konteksten det inngår i, betydningen varierer med tid og rom og i forhold til ulike ytelser. De hevder at nordiske velferdsforskere har vært fleksible i sin bruk av universalismebegrepet. Så lenge systemet inkluderer alle, er det universelt, selv om ytelser er inntektsavhengige. En bred definisjon av universalisme etablerer først og fremst et skille mellom et offentlig og et privat sikkerhetsnett. Det synes å være enighet om at for at en ytelse skal være universell, må den gis til alle. Dette krever at ytelsen administreres av staten, og er lovfestet. Det har vært diskutert hvorvidt kun ytelser med flat sats er universelle. Problemet med å ha kun slike ytelser er at det fort kan lede til parallelle systemer, og dermed svekke universalismens ideologiske mål: likhet og integrasjon.

Borchorst og kolleger utdyper disse prinsippene for universalisme gjennom fire kriterier. Faktiske ordninger vil i større eller mindre grad avvike fra disse kriteriene.[168]

Det første kriteriet: Alle er omfattet av de samme reglene, med klart definerte rettigheter. Felles for de fleste definisjonene av universelle ordninger er at det dreier seg om rettigheter som er fastsatt i lovgivningen. Men når det gjelder tildelings- og utmålingskriterier, er det for eksempel i Norge kun veiledende satser for sosialhjelp, og når det gjelder tjenester, kommer det kommunale selvstyret inn og gjør rettighetene mer uklare og skaper variasjon i servicenivået.

Det andre kriteriet: Alle er berettiget til å motta den aktuelle ytelsen. Dette dreier seg om innholdet i tildelingskriteriene. Grunnprinsippet er at de som dekkes av universelle ytelser, normalt er de som har opphold i landet, om de er statsborgere eller ikke. At alle er dekket, betyr imidlertid ikke at alle får tildelt ytelsen. Tildeling er etter behov: Foreldre får barnetrygd for sine barn, man får behandling på sykehus dersom man er syk. Tildeling ut fra behov, basert på ikke-økonomiske og faglige kriterier, strider ikke mot universalismeprinsippet. Det gjør derimot ytelser som tildeles etter behovsprøving basert på økonomiske kriterier. Fravær av behovsprøving basert på økonomiske kriterier er en viktig avgrensing av universelle ytelser fra målrettede eller økonomiske behovsprøvde ytelser rettet mot de fattigste. Sosialhjelp er et eksempel på det siste.

Det tredje kriteriet: Alle mottar den samme ytelsen. Dette dreier seg om innholdet i utmålingskriteriene. Universalisme betyr at alle får samme beløp eller samme tjeneste (gitt at personen tilhører den relevante målgruppen ut fra objektive kriterier). Barnetrygd er et typisk eksempel på en universell ytelse. Ytelsen som sikter mot å gi prosentvis kompensasjon for tidligere inntekt defineres som et grensetilfelle. Tjenester er vanskeligere å standardisere enn kontantytelser, det vil for eksempel være variasjon mellom kommuner. Likheten i ytelser kan også reduseres ved at ressurssterke borgere i praksis oppnå bedre service enn andre, mens borgere med mindre ressurser ikke får gjort krav på de ytelsene de har rett til.

Det fjerde kriteriet: Ytelsen er tilstrekkelig. Det er ikke alltid klart hva som menes med dette, men når det gjelder kontantytelser, er det vanlig å vise til Marshalls medborgerskapskriterium, som baseres på at ytelsen gjør det mulig å ta del i det vanlige samfunnslivet, slik det leves av brede grupper i samfunnet. Når det gjelder tjenester, er standardformuleringen «best mulig standard», en standard som brede grupper i samfunnet kan leve med. En annen måte å operasjonalisere kriteriet på er at samfunnets brede grupper – herunder «middelklassen» – ikke finner det nødvendig å kjøpe bedre/supplerende ytelser. Utsetting av tjenester, som for eksempel barnehager, til private oppfattes ikke som brudd på universalismen, så lenge finansieringen er offentlig og alle har rett til den samme ytelsen uavhengig av økonomi. Når det gjelder kontantytelser, kan man ikke bruke best mulig standard, men fraværet av behovet for private forsikringer kan være et kriterium. Pensjon er et eksempel som oppfyller de tre første kriteriene: Ytelsen dekker hele befolkningen, og minsteytelsen er relativt høy. Men de fleste oppfatter ikke grunnpensjonen som tilstrekkelig, og tilleggspensjon basert på inntekt er en del av det norske pensjonssystemet.

Universelle velferdsmodeller kontrasteres mot selektive modeller, det vil si modeller der politikken først trer inn når de normale institusjonene (marked, familie) svikter, eller der politikken rettes mot bestemte grupper. Den klassiske formen for selektive ordninger handler om å reservere ytelser til de svakeste gruppene. Men en annen form handler om å holde bedrestilte grupper utenfor ordninger.[169] Den siste innebærer ikke stigmatisering, den er et brudd på universalismen, men oppfattes vanligvis ikke å være sosialpolitisk problematisk. Den fungerer i praksis som en målrettet økning av den sammensatte marginalskatten for bestemte samfunnsgrupper. Et tredje avvik fra universalisme er å gi tilleggsytelser til svakt stilte: Alle er omfattet av ytelsen, noe som utelukker stigmatisering, samtidig med at svakt stilte grupper tilgodeses, for eksempel med hel eller delvis friplass i barnehage.

Mens det er enighet om at tilleggsytelser til svakt stilte ikke er et brudd med universalismen, er det mer delte meninger om ytelser som avhenger av tidligere inntekt. Hva er mest universelt: At alle får samme beløp, eller at alle får samme kompensasjonsgrad? Man kan argumentere for at ytelsen kan bli mer lik, men at den også blir mer utilstrekkelig, og dermed mindre universell fordi den skaper grunnlag for private tilleggsforsikringer. Det er ganske vanlig i litteraturen å betrakte elementer av inntektserstatning som forenlig med universalisme.

Det har oppstått økte spenninger mellom vanlige måter å forstå universalisme på når det gjelder den nordiske modellen i lys av utfordringene fra økt innvandring.[170] I en tid med omstrukturering av velferdsstater er universalisme gjenstand for kontroverser både i sosialdemokratiske og liberale velferdsstater.[171] Enkelte studier konkluderer med at det er en systematisk nedbygging av universalismen i samtidens velferdsstater, mens andre studier viser at det ikke er en klar tendens til avvikling av universelle programmer. Utviklingen viser et langt mer sammensatt bilde, med ulike tendenser innen og mellom land.[172] Det argumenteres for at man bør snakke om grader av universalisme, langs flere dimensjoner, og at man kan skille mellom universalisme i form av rettigheter og bruk. Bruk sier noe om private markeder for sosialforsikring og tjenester eksisterer utenfor det offentlige systemet, og hvor mange som bruker disse i stedet for det offentlige systemet. Hvis slike markeder utkonkurrerer heller enn komplementerer offentlige tjenester, er det en indikasjon på mindre grad av universalisme i de offentlige programmene, selv om de er tilgjengelige for alle borgere.

3.3.3 Sosial mobilitet

Den sosiologiske forskningen på sosial mobilitet har tradisjonelt sett tatt utgangspunkt i klasse eller sosioøkonomisk status slik det kommer til uttrykk gjennom yrke eller sosiale klasser, men sosial mobilitet studeres også ved hjelp av inntekt eller utdanning av både sosiologer og økonomer.[173] Dette avsnittet vil i all hovedsak ta for seg mobilitet i utdanning og økonomisk forstand.

Det er ønskelig at det norske samfunnet legger til rette for at alle skal kunne ha de samme sjansene i livet, og at adgangen til privilegerte posisjoner ikke skal bestemmes av foreldrenes sosiale status, men av evner og innsats. Selv om det er bred enighet om at ulikhetene i levekår ikke skal være urimelig store, og at man skal forsøke å forhindre fattigdom, er det likevel ikke full enighet om hvor stor grad av ulikhet samfunnet skal akseptere. Dersom man lykkes med å legge til rette for en stor grad av sosial mobilitet, har man lagt grunnlaget for at enhver kan få brukt sine evner og sin innsats for å sikre seg gode levekår, uavhengig av hvilken sosial bakgrunn man har.

Sosial mobilitet er individers bevegelser mellom sosiale posisjoner innen eller mellom generasjoner, der sosiale posisjoner er hierarkisk ordnet slik at noen gir systematisk tilgang til mer ressurser enn andre i form av materiell eller symbolsk belønning.[174] Det har vært forsket lenge på hva barns bakgrunn har å si for hva som skjer senere i livet. Forskningen peker i retning av at det ikke lenger er slik at man nødvendigvis er låst til å følge i sine foreldres fotspor når det gjelder valg av yrke eller utdannelse. Mobilitet innenfor samme generasjon kalles intragenerasjonsmobilitet, mens mobilitet mellom generasjoner betegnes som intergenerasjonsmobilitet. Det er det siste det har vært forsket mest på.

Analyser av sosial mobilitet ved hjelp av ulike utvalgsundersøkelser finner en økning i absolutt mobilitet i perioden fra midten av 1960-tallet frem til midten av 1990-tallet. Absolutt mobilitet vil si at det har skjedd et skifte i mobilitet i hele samfunnet. Mobiliteten har vært størst mellom nærliggende klasser, og mobilitet nedover skjer sjelden. Samlet tyder funn på at den relative mobiliteten i Norge i perioden har økt. Den relative mobiliteten sier noe om den enkeltes bevegelse i forhold til andre i samfunnet. Livssjansene har blitt mer like for personer med ulik familiebakgrunn, men forskningen tyder også på at familiebakgrunn fortsatt har stor betydning for barnas sosiale posisjon i voksen alder.[175]

I Norge har det i flere tiår vært lagt vekt på å utjevne sosiale forskjeller i utdanning, blant annet gjennom en gratis og enhetlig grunnskole og gjennom opprettelsen av Statens lånekasse for utdanning. Mens det tidligere var relativt mange som avsluttet utdanningen sin etter det som i dag er ungdomsskolen, har det etter innføringen av rett til videregående utdanning beveget seg i retning av at så å si alle tar videregående utdanning. I tillegg har høyere utdanning blitt mer vanlig. Denne bevegelsen mot stadig lengre utdanning har ført til at flere har lengre utdanning enn sine foreldre, og således får økte muligheter til høyere lønn og sosial status. Fra slutten av 1970-tallet og frem til 1997 har andelen som ved 20-årsalderen står uten fullført videregående utdanning, gått ned i alle sosiale klasser. Men det er store klasseforskjeller i hele perioden. Ser man på hvem som oppnår høyere universitetsgrader, er det svært store klasseforskjeller. I perioden fra 1985 til 1996 er det barn av akademikerforeldre som i størst grad oppnår høyere universitetsgrad, mens under 5 prosent av arbeiderbarna oppnår slike grader. Dette tyder på at den store utdanningsbaserte klassereisen kanskje ikke er så vanlig.[176] Dette bekreftes også av flere studier.[177]

Forutsetningene for å måle sosial mobilitet ved hjelp av inntektsmobilitet er gode i Norge, der man har rik tilgang på historiske inntektsdata gjennom administrative registre.

Empirisk forskning tyder på at den sosiale mobiliteten i Norge, målt ved korrelasjoner i inntekt mellom foreldre og barn, er høy. Utviklingen i sosial mobilitet over tid er imidlertid noe uklar, avhengig av hvilket inntektsbegrep som legges til grunn – for eksempel om man måler ut fra husholdningsinntekten etter skatt (justert for husholdningsstørrelsen) eller individuell yrkesinntekt etter skatt.[178] I tillegg kommer spørsmålet om hvilken tidsperiode inntekten måles over. Ideelt sett er samlet inntekt gjennom livsløpet ønskelig når man vil måle den økonomiske mobiliteten. Dette byr imidlertid på en del utfordringer med at man må vente med måling av intergenerasjonell mobilitet til etter at personer er ferdige med yrkeslivet. På grunn av praktiske hensyn må man derfor velge ut den mest representative perioden i livet å måle inntekten på. Hovedbildet er at den sosial mobiliteten i Norge over tid, målt ved inntekt, har vært stabil. For personer født utover 1960-tallet økte inntektsmobiliteten noe, men dette ble delvis reversert for dem født utover 1970-tallet.

Til tross for den rike tilgangen på data er det likevel den intergenerasjonelle mobiliteten mellom far og sønn det har vært forsket mest på. På grunn av at kvinner tidligere i stor grad var hjemmeværende, finnes det ikke nok kvinner som var yrkesaktive i 1960–1970-årene til at registerdataene gir et representativt utvalg. Andelen kvinner i alderen 29–31 år med null-inntekt var så høy som 68 prosent for 1940-kohorten.[179] Enkelte studier har forsøkt å integrere effekten av mors sosiale bakgrunn. Funn tyder på at ved å inkludere mors bakgrunn for kohortene som er født fra midten av 1960-tallet og oppover, modereres de tidligere funnene om at mobiliteten i Norge har økt, og man finner ingen oppadgående trend.[180]

Et aspekt ved sosial mobilitet som har blitt ytterligere aktualisert i løpet av de siste 20 årene, er hvordan barn av foreldre med innvandrerbakgrunn klarer seg i det norske samfunnet, og om de opplever sosial mobilitet på samme måte som andre barn i Norge. Forskningen er begrenset, fordi dette foreløpig utgjør en liten gruppe i antall. Men en studie finner at barn med innvandrerbakgrunn født i perioden 1973–1982 har nærmet seg majoritetsbefolkningen gjennom intergenerasjonell mobilitet når det gjelder utdanning og inntekt, og at denne mobiliteten er størst blant dem som har foreldre med den laveste sosiale statusen.[181] Resultatene viser også at flere av barna med innvandrerbakgrunn har høyere mobilitet enn deres jevnaldrende i majoritetsbefolkningen med sammenlignbar sosial bakgrunn. Dette er funn som også er gjort i andre europeiske land.

Norges relativt inkluderende institusjoner, blant dem utdanningssystemet, fremheves blant de forholdene som gir gode sjanser til å lykkes uavhengig av sosial bakgrunn.[182]

En oversikt over hvordan innvandrere fra lavinntektsland og deres norskfødte barn klarer seg i utdanning og arbeidsliv, konkluderer med at den egalitære norske velferdsstaten ser ut til å spille en dobbeltrolle med hensyn til å inkludere nye innvandrergrupper i økonomien.[183] På den ene siden kan det se ut til at en sammenpresset lønnsstruktur og sjenerøse trygdeordninger bidrar til lav sysselsetting relativ til majoritetsbefolkningen blant innvandrere med lavt kvalifikasjonsnivå. På den andre siden kan egalitære velferdsstater bidra til sosial utjevning, gode utdanningsmuligheter og høy mobilitet på tvers av generasjoner for alle barn med et lavt sosioøkonomisk utgangspunkt, men kanskje særlig for barn av lavt utdannede innvandrerforeldre. Det ser ut til å være de samme institusjonene og strukturene som bidrar til svak arbeidsmarkedstilknytning og samtidig beskytter barna deres mot skadelige konsekvenser av barnefattigdom. På lang sikt kan den positive rollen velferdsstaten har på sosioøkonomisk integrering i etterkommergenerasjonen være av størst betydning, men integrering av nye, lavt utdannede utdanningsgrupper vil forbli en sentral utfordring.

Mye tyder på at det er relativt høy sosial og økonomisk mobilitet i Norge, sammenlignet med de fleste andre land. Det er likevel ikke ubetydelig hva slags familie man vokser opp i. Det er en tydelig sammenheng mellom foreldrenes økonomiske posisjon og barnas økonomiske utfall og levekår som voksen, og dette gjelder i særlig stor grad de aller fattigste familiene.[184] Dersom man vektlegger at alle skal ha de samme sjansene i livet, må samfunnet bidra til å gjøre de faktorene som er av betydning for at enhver skal kunne velge fritt, uavhengig av foreldrenes posisjon, tilgjengelige. Det synes å være støtte i forskningen for at utdanning er av stor betydning for muligheten til sosial mobilitet. Det kan derfor argumenteres for at en viktig rolle for familiepolitikken er å gi et bidrag til at forholdene ligger til rette for at alle kan gjennomføre den utdanningen de vil, uavhengig av sosioøkonomisk bakgrunn.

3.3.4 Fordeling av anerkjennelse

Forskningslitteraturen om fordeling og ulikhet har vært opptatt av at en rettferdig omfordelingspolitikk ikke bare handler om fordeling av økonomiske ressurser, men også om fordeling av respekt/anerkjennelse.[185] Et viktig spørsmål er imidlertid hva som skal ligge til grunn for en anerkjennelsespolitikk. Fraser skiller mellom bekreftende (affirmative) og transformative tilnærminger.[186] Den første tilnærmingen – en identitetsmodell – tar sikte på å oppvurdere nedvurderte identiteter. Dette er en problematisk modell. Dersom anerkjennelse formuleres som en oppvurdering av bestemte gruppeidentiteter, for eksempel tradisjonelle kjønnsidentiteter/etniske identiteter, vil det bidra til å sementere slike identiteter. Det vil legge moralsk press på individer til å innordne seg gruppeidentiteten. Frasers foretrukne alternativ er det hun betegner som statusmodellen. Anerkjennelse dreier seg da om å legge til rette for deltakelse i samfunnet på like vilkår.[187]

Hensynene til økonomisk omfordeling og kulturell anerkjennelse kan imidlertid komme i konflikt. Omsorg for barn har spilt en sentral rolle i denne type dilemmaer. Krav om omfordeling av omsorg har inkludert både omfordeling fra familien til samfunnet (barnehager), og fra kvinner til menn i familier (fedrekvote). Krav om anerkjennelse av omsorg har dreid seg om oppvurdering av kvinner som omsorgsgivere, og om omsorg som en verdifull aktivitet for samfunnet. Oppvurdering av kvinners omsorgsarbeid, i form av økonomisk kompensasjon, kan imidlertid bidra til å opprettholde en tradisjonell kjønnsorden.

3.3.5 Barn og barnefamilier. Hva er fattigdom?[188]

Fattigdom i et internasjonalt perspektiv handler i manges øyne om å ha tilgang til det aller mest nødvendige, som mat, klær og tak over hodet. Sett i forhold til sultkatastrofer som forårsaker utallige barns død, virker det paradoksalt å snakke om fattigdom i et land som Norge.

Norge rangeres internasjonalt som et av verdens rikeste land, med gode levekår. Den norske velferdsstaten sikrer borgerne tilgang til nødvendige velferdsgoder i de fleste situasjoner. Barn i Norge har gratis skole og helsetjenester samt tilgang til en rekke andre velferdstjenester. Hvordan kan man snakke om fattigdom i denne konteksten? Inntil årtusenskiftet var barnefattigdom et ikke-tema i det politiske ordskiftet så vel som i forskningen i Norge. Det var generelt antatt at den norske velferdsstaten, med enhetsskolen, gratis helsevesen, gode trygdeordninger og familievennlig politikk, skulle forhindre at barnefamilier opplevde fattigdom.[189]

I NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier, som var den siste NOU-en som så på de samlede overføringene til barnefamilier, behandles inntektsfordelingen og barnefamiliers inntektsutvikling grundig. I tillegg inngår sosialhjelpsbruk og noe omtale av lavinntekt blant enslige forsørgere, men en behandling av fattigdom per se er fraværende, og begrepet «fattigdom» nevnes ikke.

Rundt inngangen til 2000-tallet kom det flere forskningsrapporter som viste at det også i Norge fantes barn som levde i det som kan karakteriseres som fattigdom.[190] Fattigdom ble anerkjent som et sosialt problem både i forskningen og i en politisk kontekst, og mellom 2002 og 2008 ble det lagt frem tre nasjonale fattigdomsplaner.

Fattigdom er et komplekst problem som det kan være vanskelig å forstå og vanskelig å måle, hvilket illustreres ved at det fremdeles ikke finnes en offisiell definisjon av fattigdom i Norge, eller ett enkelt mål, til tross for den økte oppmerksomheten og intensiveringen i forskningen på fattigdom. I praksis defineres fattigdom i Norge ved hjelp av inntekt, eller mangel på tilstrekkelig inntekt, såkalt lavinntekt.

3.3.6 Ulike definisjoner av fattigdom

Da man først begynte å forske på fattigdom, var det med en absolutt forståelse av begrepet. Det å være fattig betød å mangle helt essensielle goder, som mat, klær og tak over hodet. På begynnelsen av 1800-tallet var fattigdommen åpenbar, og samfunnsforskere som Benjamin Rowntree og Charles Boothe i England og Eilert Sundt i Norge startet arbeider for å kartlegge de fattiges situasjon.

Med en definisjon av fattigdom som kun innebar det å ha det aller mest nødvendige for å overleve, ble fattigdom snevert definert. Etter hvert som det generelle velstandsnivået økte i Europa, ble det klart at en så snever definisjon ikke var relevant. Townsend var en av de første til å dreie definisjonen mot å inkludere tilgang til ressurser for at folk skulle kunne fungere sosialt. Ifølge Townsends definisjon er en person fattig dersom vedkommende mangler ressurser til å delta i samfunnets aktiviteter og å opprettholde den levestandarden som er vanlig i dette samfunnet.[191] Denne definisjonen har hatt stor oppslutning både innenfor forskningen og politisk. Det er likevel en del problemer knyttet til denne definisjonen av fattigdom: Det vil være store individuelle forskjeller i vurderingen av hva som er vanlige aktiviteter en person bør kunne delta i, og ikke minst i vurderingen av hva som er den vanlige levestandarden i det aktuelle samfunnet. Dette vil også være forskjellig i forskjellige land, i tillegg til at det også kan være store forskjeller innad i et enkelt land. Dette er således en relativ definisjon. Det vil si at en person kan være fattig i en gitt situasjon i ett miljø, men tar man den samme personen og flytter ham eller henne et annet sted, er personen ikke lenger nødvendigvis fattig.

Den relative forståelsen av fattigdom har også blitt satt under kritikk, blant annet av Amartya Sen.[192] Sen har blant annet pekt på en svakhet ved begrepet relativ fattigdom, nemlig den at i et land hvor alle sulter, er ingen relativt fattige. Dette er et paradoks som kan oppstå ved den relative definisjonen. Sen har innført begrepet funksjonsevner (capabilities), og foreslår at det enkelte menneskets funksjonsevner skal være målet for både økonomisk vekst og fordelingspolitikk. Eksempler på viktige funksjonsevner kan være evnen til å skaffe seg mat, evnen til å kunne lese og skrive, evnen til å arbeide og evnen til å delta i samfunnslivet. Noen av disse funksjonsevnene, som for eksempel ernæring, er avhengige av personens absolutte økonomiske stilling. Andre, som for eksempel deltakelse i samfunnet, er avhengige av personens relative økonomiske stilling.

Hva det vil si å være fattig, er stadig gjenstand for diskusjon, og det virker lite sannsynlig at man kommer frem til én «riktig» definisjon som dekker alle aspekter av fattigdom. De ulike definisjonene belyser forskjellige aspekter av fattigdom, og må forstås i forhold til den omkringliggende konteksten for best mulig å kunne belyse det underliggende problemet.

Offentlig diskusjon om fattigdom i Norge tar utgangspunkt i fattigdom som et relativt fenomen. Relativ fattigdom handler om ikke å ha de samme mulighetene som andre i samfunnet, eller det som er vanlig der man bor. På mange måter er relativ fattigdom det samme som skjev fordeling av ressurser: Det kan være inntekt, kunnskap eller andre ting som gjør at man er forhindret fra å delta på lik linje med andre.

Det er stor enighet om at det er hensiktsmessig å forstå fattigdom som et relativt fenomen i land som Norge, selv om det ikke nødvendigvis er samme enighet om hvordan man måler omfanget av fattigdom. En videre beskrivelse av de tekniske aspektene ved ulike fattigdomsmål presenteres i kapittel 7, som omhandler barnefamiliers økonomiske situasjon.

3.3.7 Økonomisk velferdsteori

Økonomisk velferdsteori etablerer et teoretisk fundament for økonomisk politikkutforming.[193] Fagfeltet offentlig økonomi, herunder teori om optimal beskatning, representerer en anvendelse av velferdsteori. Det normative utgangspunktet for velferdsteorien er et mål om å skape størst mulig velferd for samfunnets innbyggere, der velferden er definert som en funksjon av hvert individs nytte.[194] Det enkelte individs nytte antas å være en funksjon av alle goder (enhver form for varer og tjenester, inkludert fritid) som inngår i individets preferanser.

Funksjonen som aggregerer hvert individs nytte opp til samfunnets velferdsnivå, kalles den sosiale velferdsfunksjonen. Valg av individuelle velferdsvekter og funksjonsform for den sosiale velferdsfunksjonen vil gi ulik vektlegging av effektivitetshensyn opp mot fordelingshensyn. Ett ytterpunkt i retning lav vekt på fordelingshensyn er å la den sosiale velferdsfunksjonen være den uveide summen av hvert individs nytte, jf. klassisk utilitarisme som formulert av de engelske filosofene Bentham og Mill. I motsatt retning legger Rawls’ såkalte maksimin-kriterium langt større vekt på fordelingshensyn. Dette kriteriet sier at den politikken som gjør at den dårligst stilte av alle individene i økonomien får det så bra som mulig, skaper høyest velferd. Man vil da kunne være villig til å gå langt i retning av svekket effektivitet og total verdiskapning. Så lenge det dårligst stilte individet får økt sitt nyttenivå, vil likevel velferden øke i henhold til Rawls’ sosiale velferdsfunksjon. Det er imidlertid også mulig å legge enda større vekt på fordelingshensyn. Ren egalitarisme innebærer at absolutt likhet for alle opphøyes til det eneste målet, mens effektivitetshensyn overhodet ikke tas i betraktning. Man vil da være villig til å akseptere at også den dårligst stilte i økonomien får det dårligere enn i Rawls-løsningen, så lenge også de andre individene får det tilsvarende dårlig. En slik posisjon synes imidlertid lite fruktbar. De fleste aktuelle normative posisjonene omkring effektivitets- og fordelingshensyn vil normalt kunne representeres av en kontinuerlig klasse av sosiale velferdsfunksjoner som har henholdsvis ren utilitarisme og maksimin-kriteriet som ytterpunkter for hvor stor vekt fordelingshensyn skal gis i den samlede velferdsvurderingen.

Velferdsteorien er en veletablert teori og gir et nyttig konseptuelt utgangspunkt. Så lenge vi ikke har tilgang til et observerbart og sammenlignbart mål på hvert individs nyttenivå, er teorien imidlertid lite anvendbar til å gi konkrete anbefalinger om politikkutforming. Definisjonen av effektivitet i en økonomi kan gjøres uavhengig av fordelingshensyn og uten behov for sammenligning av nytte mellom individer, jf. den såkalte ordinale revolusjon i økonomisk teori på 1930-tallet.[195] Etter dette er det en vanlig posisjon blant økonomer å avgrense seg til kun å uttale seg «vitenskapelig» om rene effektivitetsspørsmål, mens man ikke påberoper seg noe «vitenskapelig» grunnlag for å avveie fordelingshensyn mot effektivitet. Denne avveiningen er og blir politikk og ikke et vitenskapelig spørsmål. Økonomisk vitenskap og økonomisk velferdsteori kan imidlertid være klargjørende for å belyse hvilke rammebetingelser avveiningen må tas innenfor.

Et aktuelt eksempel i forbindelse med politikken overfor barnefamiliene kan være behovsprøving av barnetrygden mot inntekt. Ved en overgang fra universell til behovsprøvd barnetrygd vil inntekt omfordeles fra rike til fattige husholdninger. Som omtalt og analysert i vedlegg 1 vil dette imidlertid skape høyere effektiv marginalskatt på inntekt i det inntektsintervallet der barnetrygden trappes ned. Dette må antas å skape negative arbeidstilbudseffekter og tap av effektivitet. Hvor store arbeidstilbudseffektene blir, og hvor stort effektivitetstap dette vil skape, kan økonomifaget i prinsippet besvare. Hvordan dette skal vektlegges i forhold til en jevnere fordeling, ligger imidlertid utenfor det økonomifaget kan gi et rent vitenskapelig svar på.

3.4 Arbeidsinsentiver

Arbeidsmarkedet er kanskje den viktigste arenaen for fordeling av økonomiske ressurser. Den såkalte arbeidslinja har stått sterkt i Norge i mange år, og arbeid er sett på som det primære virkemiddelet for å forhindre fattigdom. I kombinasjon med den sterke arbeidslinja har man i Norge hatt gode ordninger som sikrer mot bortfall av arbeidsinntekt, som arbeidsledighetstrygd, uføretrygd, foreldrepenger og – som et siste sikkerhetsnett – sosialstønad. Utmålingen av disse stønadene har vært basert på at de i stor grad (men ikke fullt ut) skal kompensere for manglende arbeidsinntekt i en kortere periode (kanskje med unntak av uføretrygden), med en underliggende forutsetning om en gjensidig tillit til at man ikke misbruker ordningene. Det har vært viktig at kompensasjonen er stor nok til at det er mulig å opprettholde en akseptabel levestandard.

I en velferdsstat som Norge, der man er forsikret mot midlertidig inntektsbortfall og kompensert for forhold som gjør at man ikke kan delta i det ordinære arbeidslivet, er det viktig å være oppmerksom på at insentivene til å være yrkesaktiv er sterke nok. Politikkutformingen må på den ene siden sørge for at de som rettmessig lever på trygd fordi de ikke kan jobbe, har en tilfredsstillende inntekt, mens det samtidig skal være mer lønnsomt å være i jobb for dem som har et reelt valg. Det betyr at ordningene må utformes på en slik måte at arbeidsinsentivene vektlegges betydelig. Dette betyr med andre ord at det kan være konflikt mellom fordeling og økonomisk effektivitet.

I praksis vil trygdeordningene og overføringene føre til atferdsendringer. I utformingen av de enkelte ordningene må det sørges for at det tas hensyn til virkningen av den enkelte ordningen isolert, men også til hvordan ordningen virker sammen med resten av overføringsordningene. På den ene siden kan én ordning bidra til økte arbeidsinsentiver, men på grunn av den samlede overføringspakken kan nettovirkningen bli negativ. Samtidig kan det være slik at en utforming som gir gode arbeidsinsentiver, kan føre til en uønsket påvirkning på fordelingen.

Standard økonomisk teori tilsier at man alltid står overfor en avveining mellom effektivitet og fordeling.[196] Tradisjonell modellering av arbeidstilbudet postulerer at det er den marginale, ikke den gjennomsnittlige skattesatsen som gir et effektivitetstap. En følge av dette er at i teorien vil et skattesystem være mindre effektivt jo større progressiviteten er. Dette stemmer imidlertid ikke alltid med empirien.[197] Høy grad av progressivitet innebærer lavere marginal- og gjennomsnittsskatt for lavinntektsgruppene. Redusert skatt for disse gruppene kan være avgjørende for beslutningen om å arbeide eller ikke, mens økt marginalskatt for høyinntektsgruppene normalt gir lav reduksjon i antall arbeidede timer.[198]

Det er betydelig usikkerhet knyttet til i hvilken grad økonomiske insentiver påvirker bruken av ulike ordninger, og hvordan de økonomiske insentivene som ligger i velferdsordninger, påvirker den enkeltes valg hva gjelder arbeid. Det er også en del praktiske barrierer som står i veien for en helt sømløs tilpasning i avveiningen mellom stønad og arbeid. Sett bort fra enkelte jobber hvor man står helt fritt til å velge hvor mye man vil jobbe, står valget ofte mellom jobb eller ikke jobb. Små tilpasninger er i slike tilfeller vanskelig. Den alternative arbeidsinntekten må derfor være vesentlig større enn den alternative trygdeinntekten, avhengig av i hvilken grad den enkelte verdsetter det å være tilknyttet arbeidslivet.

Insentivvirkningene kan være forskjellige på kort og lang sikt. I de fleste tilfeller vil det lønne seg på lang sikt med overgang til jobb, selv om man får en nedgang i netto inntekt på kort sikt. En studie finner for eksempel at redusert kompensasjonsgrad i dagpengeordningen fører til økt arbeidstilbud, men også til økning i tilstrømning til sykepenge- og uføreordningene. Strømmen til arbeid er imidlertid større enn strømmene til andre stønadsordninger, med en netto nedgang i antall stønadsmottakere som resultat.[199]

I tillegg til at arbeid er viktig for å sikre inntekt og gode levekår, har arbeid også andre verdier. For mange er arbeidsplassen en viktig arena for sosialisering og nettverksbygging. Ikke minst for personer med innvandrerbakgrunn kan det å være i jobb bidra til en god integreringsprosess. I tillegg kan det å ha en jobb bidra til bedre selvfølelse gjennom å føle seg verdsatt. Arbeid har derfor en viktig egenverdi, utover det å motta lønn.[200]

3.4.1 Arbeidstilbud og familiepolitiske virkemidler

Det er åpenbart at foreldrenes arbeidstilbudsresponser er avhengige av både utviklingen i sysselsettingen og hvordan virkemidlene er designet som helhet. Under følger en gjengivelse av en gjennomgang av litteraturen på området, som finnes som vedlegg 1 til utredningen.[201]

Finanskrisen sporet an en fornyet interesse for betydningen av økonomisk ulikhet og sammenhengen mellom ulikhet og vekst.[202] Det ser ut til å være en økende erkjennelse av at lav ulikhet, for et gitt nivå på omfordelingen, er vekstfremmende. Men det er en vanlig antakelse at det å omfordele, isolert sett, har kostnader i form av at aktørene påvirkes til å ta valg som ikke fremmer økonomisk effektivitet, som for eksempel at arbeidsinsentivene svekkes.[203] Effektivitetstapet ved omfordeling har vært illustrert som en «leaky bucket», det vil si at i prosessen når det hentes inntekt fra en person og gis til en annen, er det noe som lekker ut underveis.[204] Størrelsen på effektivitetstapet har vært gjenstand for mye oppmerksomhet, og det eksisterer en omfattende litteratur som handler om hvor mye folk responderer på omfordelingspolitikken.

Kvinner og menn reagerer ulikt på endringer i skatt og lønn. En gjennomgang av litteraturen på hvordan kvinner og menn reagerer på endringer i lønn og skatt, viser blant annet at avveiningen mellom omfordeling og økonomisk effektivitet ikke er statiske størrelser.[205] For eksempel vises det til at den økte kvinnelige sysselsettingen de siste tiårene gir grunnlag for å forvente synkende atferdsresponser for norske kvinner. Gjennomgangen konkluderer med at menn er lite responsive, og at kvinner responderer mer, særlig gifte kvinner, på lavere inntektsnivåer. Men det ser ut til at atferdsmønsteret til kvinner og mødre nærmer seg det man ser for menn.

Mange av analysene som diskuterer effekter av familiepolitikk, går et godt stykke tilbake i tid. Dette er en utfordring når man vil si noe om hva som kan forventes når det gjøres endringer i dagens familiepolitikk. Det finnes eksempler på diskusjoner av arbeidstilbudseffekter av kontantstøtten basert på analyser av data før og etter reformen.[206] Alle viser en klar reduksjon i arbeidstilbudet, noe som skyldes den dramatiske endringen i familienes budsjettbetingelser. Rammebetingelsene spiller trolig en stor rolle, og noe av effekten skyldes trolig at det var vanskelig å få barnehageplass til ett- og toåringer. Det er derfor sannsynlig at effektene ville være annerledes om reformen var innført i dag.

Tilsvarende er det analyser som diskuterer effekter på arbeidstilbudet av endringer i barnehagepriser og ved en annen innretning av barnetrygden. Disse finner moderate responser på endringer i pris på barnehage når det ikke er kapasitetsbegrensning på barnehagetilbudet.[207] Analysene viser relativt moderate responser på prisendringer på pass utenfor hjemmet. Dette samsvarer med en oppsummering av nordamerikanske studier, der det hevdes at det er liten sammenheng mellom prisendringer og arbeidstilbudsresponser.[208] Tilsvarende finner forskningen også liten effekt av økte barnehagesubsidier på foreldrenes arbeidsdeltakelse.[209]

En studie som diskuterer alternative måter å gi barnetrygd på, og hvordan det virker på arbeidstilbudet, argumenterer for at ulike former for behovsprøving av barnetrygden gir relativt sterke effekter på mødrenes arbeidstilbud.[210]

Når det gjelder foreldrepenger, finner en studie at denne delen av familiepolitikken ikke har hatt noen effekt på arbeidstilbudet.[211] Fra et teoretisk ståsted er det ikke åpenbart hvordan den skulle virke heller, siden ordningen både gir insentiver til yrkesaktivitet gjennom opptjening, men hvor også lang tid utenfor yrkeslivet (lang permisjon) kan sies å svekke tilknytningen. Utvidelse av foreldrepengeordningen ser heller ikke ut til å ha særlig stor påvirkning på arbeidstilbudet, hverken på kort eller lang sikt.[212]

Det er et gjennomgående trekk i arbeidstilbudslitteraturen at mødre er mer responsive til endringer i skatte- og overføringspolitikken enn fedre. Ofte er familiepolitikken kun diskutert med henblikk på mødres arbeidstilbud.[213] Mange studier viser effekter på kort sikt, men det er også viktig hvor lenge effektene vedvarer. En studie finner at i perioden etter innføringen av kontantstøtten var det effekter på lønn og deltakelse for mødre med lav utdannelse og inntekt under medianen når barna er fire og fem år gamle, men effektene forsvant etter denne perioden.

3.5 Valgfrihet og valg

Valgfrihet har vært fremmet som et mål i familiepolitikken. Det er ingen ny idé, men hva valgfrihet innebærer, har endret seg over tid.[214] Alle de nordiske landene la for eksempel vekt på større valgfrihet for foreldre da morspermisjonen på 1970-tallet ble omgjort til foreldrepermisjon, der store deler av permisjonen etter dette kunne deles mellom foreldrene slik de måtte ønske det. Den nye lovgivningen var et uttrykk for likestillingsambisjonene i nordisk familiepolitikk: Kvinner skulle kunne få mulighet til å velge både barn og jobb. Oppfatningen var at likestillingen i arbeidsmarkedet ville bli underminert dersom likestillingen stoppet opp ved familien. Fedrene ble gitt muligheten til å bli mer likestilte partnere i omsorgen for de miste barna. Innføringen av fedrekvoter i foreldrepermisjonen på 1990-tallet var en videreutvikling av disse ambisjonene (se kapittel 9). Fedrekvote er et insentiv for å få fedre til å involvere seg mer i omsorgen for barn, men har vært omstridt fordi den anses å begrense familiers valgfrihet.

Spørsmålet om valgfrihet har stått sentralt i den nordiske familiepolitiske debatten.[215] Foreldres valgfrihet ble i økende grad fremmet som en familiepolitisk verdi utover på 1990-tallet.[216] Valgfrihet var også en sentral begrunnelse for innføringen av kontantstøtteordninger for de minste barna i Finland, Norge og Sverige på 1980- og 1990-tallet. Foreldres muligheter til å velge mellom institusjonsbasert og hjemmebasert omsorg skulle styrkes. Kontantstøtteordninger var omstridte, blant annet fordi det ble innført en belønning for å ivareta omsorgen hjemme i stedet for å arbeide i markedet og for ikke å bruke barnehage.

I samme periode fikk valgfrihet større tyngde som mål og begrunnelse for velferdspolitikken mer generelt. Enkelte argumenterte for enkeltmenneskets mulighet til å velge velferdstjenester gjennom større bruk av markeder, og dette ble sett på som et gode i seg selv. Frihet kom i visse sammenhenger til å bety individuell valgfrihet og fritt marked.[217] Valgfrihetsdebatten har vært stimulert av både ideologiske strømninger og samfunnsendringer. Sterkere vekt på individet og mindre vekt på statlig regulering har vært sentrale ideer.

Økt variasjon i familieformer og familiepraksiser er et argument for valgfrihet. Variasjon i familieformer er historisk sett ikke noe nytt.[218] Men det som er nytt, er at familieformer kan være resultatet av bevisste valg.[219] I den sosiologiske familieforskningen fikk teorier om økt individualisering stor innflytelse. Tesen er at individet i stor grad er kulturelt fristilt fra bånd og forestillinger som regulerte folks liv i det tradisjonelle samfunnet. I moderne samfunn er dessuten rettigheter og plikter i institusjoner som arbeidsmarked, velferdsstat og utdanningssystem basert på individet, og ikke på familien.

Giddens er blant teoretikerne som har utformet et kulturelt argument for valgfrihet.[220] Tradisjoner forbundet med familie, kjønn og seksualitet er under avvikling. Folk ønsker å velge ulike livsstiler, og krever mer autonomi i livene sine. Velferdspolitikken må derfor legge til rette for individuelle identitetsprosjekt og valgfrihet. Autonomi er ikke det samme som egoisme, det involverer også gjensidighet og avhengighet av andre. Politikken må bygge på den demokratiske familien, som er basert på likestilling og kombinerer individualitet og solidaritet. Men det er en rekke spenninger i skjæringsflaten mellom arbeid, familie, kjønn og generasjoner – den nye «beslutningsmatrisen» som omgir folks valg. Ressurser som øker den enkeltes autonomi, er en avgjørende faktor. En rekke empiriske studier har imidlertid satt spørsmålstegn ved hvor vidtrekkende individualiseringsprosessene er. Individets autonomi er alltid forankret i ulike sosiale relasjoner, og graden av autonomi og avhengighet varierer over livsløpet.[221] Foreldreskap innebærer langvarige forpliktelser.

I diskusjonen om valgfrihet er det viktig å forstå både grunnlaget for valg og konsekvenser av valg. Hvordan man kan forstå valg, er et grunnleggende spørsmål i sosiologisk og økonomisk forskning. Individuelle, rasjonelle aktører som avveier kostnader og nytte, er én tilnærming. Andre tilnærminger legger vekt på at valg vanligvis inngår i en sosial sammenheng, og at valg påvirkes av både strukturelle og kulturelle omgivelser. For eksempel innebærer familiepolitiske ordninger økonomiske insentiver og ressurser (tid og penger), men også kognitive faktorer som ideer og normer, og disse forholdene påvirker hverandre gjensidig. Ressurser virkeliggjøres gjennom den måten folk tenker på dem på: Oppfatninger av ressurser og trade-offs filtreres gjennom kulturelle skjema, det vil si kontekstavhengige fortolkningsstrukturer. For å forstå hvordan folk velger, må man forstå de målene de har, og for å forstå målene må man forstå de fortolkningsskjemaene de forholder seg til.[222] Slike skjemaer er ofte det som tas for gitt.[223]

Valg begrenses av både strukturelle og kulturelle forhold.[224] Foreldres valg er avhengige av familiens økonomiske og materielle ressurser og den mulighetsstrukturen de står overfor. Den økonomiske forsørgelsen og markedsmakt er dessuten ulikt fordelt mellom foreldrene.[225]

Når det gjelder omsorgen for barn, er valget avhengig av hvilke alternativer til familiebasert omsorg som finnes, adgangen til omsorgstjenester og tjenestenes kvalitet og kostnad. Man kan heller ikke overse de tradisjonelle, kjønnsbestemte forventningene som har omgitt moderskap og faderskap. Kjønnsnøytrale reformer som fremmer valgfrihet i omsorgen for barn, vil ha kjønnede effekter. I realiteten er det ofte snakk om kvinners valg – mellom omsorg og lønnsarbeid.

Sejersted peker på at en universell og lik rett til å velge ikke tar hensyn til at når man innfører handlingsfrihet i en situasjon med sosial ulikhet, vil dette føre til økt ulikhet.[226] Frie valg forutsetter ressurser, og det er også risiko forbundet med valg. Ikke alle valgmuligheter er realistiske.[227] Det man må se nærmere på, er de faktiske valgene mødre og fedre står overfor. Kjønnsnøytrale valg har kjønnede konsekvenser, og valgfrihet vil sannsynligvis videreføre kjønnsbetingede strukturer. Valgfrihet kan være et gode, men må avveies mot andre viktige målsettinger i utformingen av familiepolitikk i konkrete sammenhenger.

3.6 Sosial risiko og sosial investering

Sosial endring utfordrer velferdsstatens sosiale tryggingssystemer. I den europeiske fag- og politikkdebatten har fremveksten av nye typer sosial risiko vært formulert som et sentralt problem, mens sosial investering har fått stor oppmerksomhet som en ny tilnærming til velferdspolitisk reform.

3.6.1 Nye sosiale risikoer

Fremveksten av postindustrielle arbeidsmarkeder, nye familiemønstre og endringer i befolkningssammensetningen har medført nye sosiale risikoer.[228] Ustabile familier har økt forekomsten av enslige forsørgere, fremveksten av kunnskapssamfunnet har skapt et arbeidsmarked som lavt utdannede og unge får problemer med å komme inn på, og global økonomisk ulikhet, krig og konflikt har skapt migrasjonsstrømmer av individer med dårligere utgangspunkt for vellykket arbeidsmarkedsintegrering. I kjølvannet av endringsprosesser i familien og arbeidsmarkedet og global urolighet vokser det frem grupper som er utsatt for nye sosiale risikoer: enslige forsørgere, lavt utdannede, unge og immigranter.

Velferdsstatens fremvekst i etterkrigstiden kan sees som en respons på datidens største utfordringer. Den mannlige forsørgermodellens økonomiske risikoer var forbundet med tapet av en mannlig forsørger. Velferdsstater utviklet systemer for å beskytte mot inntektstap i forbindelse med arbeidsledighet, sykdom og invaliditet, alderdom og død i form av arbeidsledighetstrygd, sykelønnsordninger, alderspensjon og enkepensjon. Det var først og fremst menn som var mottakere av disse ytelsene, og i mindre grad kvinner, med unntak av hvis de ble enker. Den mannlige forsørgermodellen, sammen med velferdsstatens sikkerhetssystemer, ga en høy grad av sosial trygghet, men velferdssystemet var bygd på en forutsetning om homogene familie- og arbeidslivspraksiser, på at mannen forsørget både seg, sin ektefelle og sine barn, at parkonstellasjoner var stabile, og at kvinner utførte det ulønnede omsorgsarbeidet.

Målgruppen for politikk rettet mot «gamle» sosiale risikoer var altså i stor grad den mannlige lønnsarbeideren, og velferdstiltakene handlet i stor grad om inntektssikring. Gruppen som er eksponert for nye sosiale risikoer, er mye mer sammensatt. En gruppe som enslige forsørgere kan ikke sies å utgjøre en ny type sosial risiko, men risikoen for å komme i en slik livssituasjon har økt på grunn av hyppigere samlivsbrudd. Politikken har i stor grad blitt utformet som ulike former for aktivisering, som handler om å tilpasse individer til markedet, snarere enn i form av økonomiske kompensasjoner. Et eksempel på dette er en sterkere grad av aktiviseringskrav rettet mot enslige forsørgere eller innvandrere som mottar trygdeytelser.[229]

I hvilken grad velferdsstater har utviklet politikk rettet mot å redusere nye sosiale risikoer, varierer. De nordiske landene har utviklet den mest omfattende poltikken rettet mot disse nye risikoene. Forskjellene mellom land kan delvis forklares med at de sosioøkonomiske endringene som har skapt nye risikoer, begynte å gjøre seg gjeldende på ulike tidspunkt.[230] Det at de nordiske landene maktet å reorientere sine velferdsstater, skyldtes blant annet at risikoene knyttet til nye familie- og arbeidsmønstre manifesterte seg tidligere her.

3.6.2 Sosial investering

Et sosialt investeringsperspektiv på velferdsstaten tar utgangspunkt i to premisser: at tilnærmet full sysselsetting er nødvendig for en bærekraftig utvikling, og at aktiv statlig politikk kan bidra til å nå dette målet.[231] Utviklingen av et sosialt investeringsperspektiv kan dels sees på som ideer formulert som et motsvar til både et keynesiansk og et nyliberalistisk tankesett, men er også nedfelt i praktisk politikk, som EUs Lisboa-traktat fra 2000. I Norge har ikke begrepet sosial investering blitt brukt i særlig grad, hverken av forskere eller i det offentlige ordskiftet, mest sannsynlig fordi norsk og nordisk velferdspolitikk allerede har utviklet mange av prinsippene bak denne politikken. I norsk sammenheng har debatten derfor i større grad vært knyttet til diskusjoner om arbeidslinja og aktivering og aktiv arbeidsmarkedspolitikk.[232]

Tiårene etter andre verdenskrig var preget av en ekspanderende velferdsstat og fremveksten av en sosialpolitikk rettet inn mot å stimulere til økonomisk vekst og sørge for gode, grunnleggende sosiale forsikringer. Utover 1970-tallet kom økonomiske nedgangstider, preget av økende arbeidsledighet samtidig med økende inflasjon.[233] Nyliberale tankesett utfordret den rådende keynesianske omfordelingspolitikken. Svaret på de økonomiske utfordringene ble formulert som reduksjon i statens utgifter, sterkere budsjettkontroll, svakere lønnsvekst og en sterkere vektlegging av markedsbaserte konkurransemekanismer. Synet på statlig regulering skiftet i denne perioden fra positiv til negativ. Det varierer i hvilken grad ulike velferdsstater tok til seg nyliberale ideer.[234] Norge sluttet seg i mindre grad til disse ideene.[235]

På slutten av 1990-tallet kom det flere ulike ideer knyttet til behovet for å se på velferdsstatens rolle på nytt. Et viktig bidrag til å bringe frem ideen om sosial investering var boken Why we need a new welfare state, utarbeidet som ledd i et oppdrag for EU-kommisjonen.[236] Her var budskapet at investering i barndommen vil forebygge sosiale problemer senere i livsløpet. Kvinners arbeidskraft og kompetanse utgjør en viktig produktiv ressurs i aldrende samfunn, samtidig som kvinners yrkesaktivitet er et av de mest effektive midlene for å bekjempe sosial ekskludering og barnefattigdom.

Det ble formulert nye begreper som «tilretteleggingsstat» (the enabling state), «sosial investeringsstat» (social investment state) og «inkluderende liberalisme» (inclusive liberalism). Morel og kolleger bruker fellesbetegnelsen sosialt investeringsperspektiv.[237] Perspektivet utvikler en kritikk mot fremveksten av en rekke sosiale problemer: økende fattigdomsrater og sosial eksklusjon, den mannlige forsørgermodellens manglende evne til å beskytte mot risikoer som følge av familieendringer, den økonomiske ineffektiviteten forbundet med manglende likestilling og kvinners lavere yrkesdeltakelse, og «passive» former for sosialpolitikk fra den keynesianske æraen som ikke bidrar til å underbygge omstilling i arbeidslivet og den fremvoksende kunnskapsøkonomien.

Sosiale investeringsperspektiver legger opp til et politisk program for å modernisere velferdsstaten. Den sentrale ideen er å utvikle en sosialpolitikk som forebygger, snarere enn reparerer, prosesser som skaper sosial ulikhet. Staten skal investere i sine borgere for på den måten å forebygge sosial eksklusjon og fattigdom senere i individenes livsløp. Investeringspolitikken blir en investering for fremtiden, og sosialpolitikken skifter fra «passive» inntektssikringsordninger til en politikk som bygger opp under at individer blir satt i stand til å forsørge seg selv.

Investeringspolitikkens fremste siktemål er å sikre en høy arbeidsmarkedsdeltakelse for alle grupper i samfunnet, gjennom så store deler av livsløpet som mulig, under skiftende økonomiske situasjoner og familiesituasjoner. En sosial investeringspolitikk inneholder derfor elementer som offentlig finansiert barneomsorg, utdanning og livslang læring, aktiv inklusjon og en aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Sosialpolitikken representerer en verdifull og nødvendig investering som vil gi produktivitet gjennom individets livsløp. Perspektivet kan sees på som ikke bare en kritikk av synet på staten som en unødvendig utgiftspost, men også som en kritikk av «passive» inntektssikringer med utgangspunkt i en mannlig forsørgermodell. Staten skal gjennom sin politikk legge til rette for høy yrkesdeltakelse og høy fruktbarhet og sikre en bærekraftig fremtid.[238] Politikken forsøker å forene hensynene til effektivitet og likhet.

Det har vært argumentert særskilt for et sosialt investeringsperspektiv knyttet til barns oppvekst og livssjanser.[239] I dagens samfunn er livssjansene mer og mer avhengige av de ulike formene for kapital den enkelte samler seg – det være seg kulturell, sosial eller kognitiv kapital. Barndommen er den grunnleggende livsfasen, og samspillet mellom foreldrenes og samfunnets investeringer i barn er avgjørende for barns utvikling. Problemet er at barns sosiale bakgrunn fortsatt har stor betydning for deres livssjanser. De nordiske landene har imidlertid greid å redusere disse problemene gjennom omfattende investeringer i barn og familier. Et fokus på barn er helt grunnleggende for et fremtidig produktivt kunnskapssamfunn.

Det har vært ulike former for kritikk rettet mot et sosialt investeringsperspektiv. Enkelte har pekt på at perspektivet bygger på et instrumentelt samfunnssyn. Blant annet gjelder det likestilling, hvor den politiske begrunnelsen ligger i å øke sysselsettingen blant kvinner i et økonomisk lønnsomhets- og effektivitetsperspektiv, fremfor å forankre en likestillingspolitikk i prinsipper om likhet og rettferdighet.[240] Samme kritikk har blitt rettet mot synet på barn i et sosialt investeringsperspektiv, hvor barn først og fremst utgjør en fremtidig lønnsomhet, fremfor å ha en verdi i seg selv her og nå.[241] Til tross for slike innvendinger har studier konkludert med at elementer ved den sosiale investeringspolitikken har hatt stor gjennomslagskraft i en rekke europeiske velferdsstater siden tusenårsskiftet.[242]

3.7 Tillit og legitimitet

En sterk tillitskultur antas å være en forutsetning for velferdsstaten; omfattende og kostbare kollektive velferdsordninger krever tillit og solidaritet.[243] Velferdsstatens institusjonelle struktur vil definere identitet og interesser blant borgerne. Som del av en bredere velferdspolitikk er det grunn til å tro at også familiepolitikken bidrar til å forme borgernes syn på velferdsstaten. Konsekvenser av innretningen på familiepolitikken for tillit og legitimitet er derfor et viktig anliggende.

3.7.1 Sosial og institusjonell tillit

Det er ulike begreper og mål for tillit. Sosial, eller generalisert, tillit er «tynn» og upersonlig tillit til folk man ikke kjenner. Tillit er et grunnlag for alle nivåer av sosial samhandling, og et sosialt «glidemiddel» i komplekse samfunn. Sosial tillit oppfattes som en form for sosial kapital i samfunnet, en egenskap ved sosiale relasjoner som fremmer samarbeid og solidaritet.

Kumlin og Rothstein fremholder at samfunn med høy grad av tillit vil tendere mot å etablere andre typer velferdsinstitusjoner enn samfunn med lav grad av tillit.[244] Det er lite sannsynlig at samfunn med lav grad av sosial tillit vil innføre universelle velferdsordninger. Universelle ordninger sender signaler til borgerne som underbygger den sosiale tilliten gjennom å gi borgerne rettigheter, mens selektive velferdsordninger ofte skaper legitimitetsspørsmål knyttet til skillet mellom verdige og ikke-verdige mottakere. Universelle ordninger hevdes å være mer effektive enn selektive i å skape likhet og i fordeling av ressurser og muligheter.[245] Likhet er en nøkkelbetingelse for å skape sosial tillit. Studier viser store variasjoner i sosial tillit mellom land. De nordiske landene, med Norge på topp, utmerker seg som samfunn med et høyt nivå av sosial tillit. En studie finner at protestantisme, rikdom, fravær av korrupsjon, likhet og etnisk homogenitet er faktorer som korrelerer med tillit, og de reneste kombinasjoene finnes i de nordiske landene.[246]

I moderne samfunn kan institusjonell tillit være minst like viktig som sosial tillit. Institusjoner besitter blant annet ressurser som kan gi folk muligheter til å oppnå noen av sine mål, for eksempel å kombinere lønnsarbeid og barn.[247] Velfungerende institusjoner reduserer usikkerhet og behovet for å innhente mest mulig detaljert informasjon. Tillit til institusjoner underbygges av ting som regularitet, upartiskhet i ytelser og egne og andres erfaringer med institusjonene, og bygger slik på forventninger. Forventninger til familiepolitikken kan være et stabilt system som dekker foreldres behov for barneomsorg, og oppfatninger om at man har legitime krav på visse rettigheter og tjenester. Tillit til velferdsstatens institusjoner handler også om statens evne til å levere goder og tjenester av tilstrekkelig god kvalitet, og kommer blant annet til uttrykk i hvilken grad folk baserer seg på dem i hverdagslivet. Et eksempel er tilliten til det familiepolitiske systemet i unge voksnes overveielser om å få barn. En norsk studie viser at mange velger å få barn uten å kjenne detaljene i de familiepolitiske ordningene særlig godt.[248] Informantene forventer i stor grad å basere seg på foreldrepermisjoner og barnehage, men ordningene fremstår i liten grad som noe man velger å bruke eller ikke, man har tillit til at de er der, og fungerer.

Institusjoner preget av universalisme og likhet antas å redusere sosioøkonomiske forskjeller i institusjonell tillit. De nordiske landene har i større grad enn andre land hatt politiske ambisjoner om å skape like muligheter med hensyn til utdanning, arbeidsmarked og likestilling. Selv om målene bare delvis er innfridd, kan universelle ordninger av høy kvalitet skape en positiv opplevelse av like muligheter i store deler av befolkningen.[249] Svenske studier tyder på at borgernes erfaringer med universelle velferdsinstitusjoner øker tilliten til institusjonene, og klasseforskjellene når det gjelder tillit til offentlige institusjoner, er minimale.

Studier finner at høye sysselsettingsrater er forbundet med et høyt tillitsnivå i samfunnet. En mulig forklaring kan være at arbeidslivet er en arena som utvikler viktige «svake bånd» mellom folk med ulik bakgrunn, noe som bidrar til å øke tilliten i samfunnet.[250] Høy yrkesdeltakelse blant mødre kan også relateres til tillit – tillit til at noen utenfor familien kan bidra med adekvat barneomsorg. En studie som undersøkte sammenhengen mellom tillit og fruktbarhet, argumenterer for at viljen til å overlate deler av barneomsorgen til andre for å kunne kombinere jobb og familie er avgjørende for å etablere fruktbarhet nær reproduksjonsnivået.[251] Statistisk signifikante sammenhenger mellom høyt tillitsnivå og høyt fruktbarhetsnivå ble påvist i de skandinaviske velferdsstatene og i liberale, markedsorienterte anglosaksiske land, mens lavere tillitsnivå i Øst-Europa og middelhavslandene var forbundet med lavere fruktbarhet. Viljen til å overlate omsorgen til andre er altså ikke nødvendigvis avhengig av en stor velferdsstat.

3.7.2 Økt innvandring, tillit og legitimitet

Økt innvandring har reist spørsmål blant annet om mer etnisk og kulturelt heterogene samfunn påvirker tilliten i samfunnet og velferdsstatens legitimitet. Mange innvandrere kommer fra lavtillitssamfunn, og det kan tenkes at denne lave tilliten blir med dit de kommer. Forskjeller i normer kan dessuten svekke den sosiale samhandlingen.

Tidligere studier fra USA og Canada har funnet at etnisk mangfold påvirker tilliten i samfunnet i negativ retning, men funn fra europeiske studier spriker.[252] Nyere studier tyder på at visse sider ved innvandring kan kobles til svekket tillit over tid.[253] Økt innvandring er knyttet til svekket tillit, særlig i regioner med økonomisk nedgang og høy etnisk polarisering. Regional økonomisk vekst sammen med etnisk polarisering har imidlertid en modererende effekt. En svensk studie finner lavere tillit til andre i lokalmiljøet i kommuner der befolkningen er etnisk heterogen.[254] Men lokal etnisk heterogenitet ser ikke ut til påvirke nivået på den generaliserte tilliten. Studien tyder på at både etnisk sammensetning og sosioøkonomiske faktorer påvirker tillit til andre i lokalmiljøet. Det er en sterk negativ sammenheng mellom lite nabokontakt og tillit i innvandrertette områder. Sosial interaksjon synes dermed å være en nøkkel til å hindre en utvikling mot parallellsamfunn.

En studie basert på data fra perioden 2003–2005 viste at støtte til velferdsordninger i Norge varierte med andelen innvandrere i nærmiljøet. Det var en negativ sammenheng mellom innvandrerskepsis og støtte til velferdsstaten.[255] Men alt i alt var det få tegn til at innvandring hadde innvirkning på folks vurderinger av og støtte til velferdsstaten. Forfatterne pekte på at ved økt innvandring vil særlig inklusjon av innvandrere i arbeidsmarkedet kunne motvirke negative holdninger til og svekket legitimitet for velferdsstaten.

Velferds- og migrasjonsutredningen fra 2011 diskuterte hvorvidt majoritetsbefolkningens oppslutning om velferdsstaten svekkes i omfordelende velferdsstater når samfunnet blir mer etnisk heterogent.[256] Utvalgets konklusjon var at det ikke var grunnlag for sterk bekymring for oppslutningen om velferdsordningene og velferdsstatens legitimitet. Problemet ble ikke ansett som særlig presserende; velferdsstaten er fremdeles populær i Europa, selv etter flere tiår med økt innvandring. Men det ble også bemerket at et ganske stort mindretall i den norske befolkningen er for å begrense tilgangen til velferdsordninger til norske statsborgere.

Utvalget som utredet langsiktige konsekvenser av høy innvandring (Brochmann 2), ble blant annet bedt om å vurdere i hvilken grad fortsatt høy innvandring kan komme til å påvirke samhold og tillit i Norge, og hvilken betydning kulturell og verdimessig ulikhet kan ha i denne sammenhengen. Brochmann 2-utvalget påpeker at hvis det norske samfunnet ikke lykkes bedre med integreringen av innvandrere og flyktninger fra land utenfor Europa, er det risiko for at økende økonomisk ulikhet kan spille sammen med kulturelle forskjeller og svekke grunnlaget for samhørighet, tillit og samfunnsmodellens legitimitet. Brochmann 2-utvalget legger til grunn at det er mulig å opprettholde opplevelsen av tillit og samhold i det norske samfunnet, også under forhold med «høy innvandring», men at dette kan være krevende. For å lykkes må både omfanget av innvandringen over tid være i samsvar med absorberingskapasiteten i arbeidsmarkedet og i velferdssystemet, og nykommere må inkluderes på de sentrale arenaene i samfunnet.[257]

Det har vært en rekke studier av holdninger til såkalt velferdssjåvinisme eller velferdsnasjonalisme. Slike holdninger vil kunne påvirkes blant annet av størrelsen på innvandringen, innvandreres deltakelse på arbeidsmarkedet og stønadsbruk, samt stønadseksport.

I debatten om velferdssjåvinisme eller velferdsnasjonalisme har det vært lite fokus på kjønns- og familiespørsmål.[258] Innvandrere etablerer ofte familier og oppfostrer barn i det landet de kommer til, og familiepraksiser vil ha konsekvenser for hvordan de samhandler med det nye samfunnet. Kjønns- og familiespørsmål reiser normative problemstillinger som ikke nødvendigvis oppstår i den generelle velferdspolitiske debatten. Mens det sjelden stilles spørsmål ved det at alle arbeidsføre voksne menn bør være i jobb, har det vært mer omstridt i hvilken grad mødre forventes å arbeide utenfor hjemmet. Immigranter til Europa kommer ofte fra land der kvinner og menn har ulike og komplementære roller – en familiepraksis som svarer til den tradisjonelle mannlige forsørgermodellen. Dette kan skape spenninger når innvandrere etablerer familie i likestillingsorienterte samfunn. Disse prosessene vil sannsynligvis skape størst kontroverser i land som de nordiske velferdsstatene – på grunn av de omfattende offentlige velferdsordningene og den store betydningen som tillegges kjønns- og likestillingspolitikk. Enkelte hevder at i innvandringsdebatten blir likestilte nordiske kvinner stilt opp som en kontrast til undertrykte kvinner med innvandrerbakgrunn, og likestilling blir et krav for integrering og et kriterium for hvem som tilhører nasjonen, og hvem som ikke gjør det. Dersom innvandrere tar i bruk familierelaterte sosiale ytelser til å støtte opp om kjønnstradisjonelle familiepraksiser og hjemmeværende mødre, kan dette bidra til et press mot ordninger, særlig hvis de allerede er omstridte.[259]

3.7.3 Ulike velferdsordningers legitimitet

Ved å gjøre markedet overflødig antas den nordiske velferdsmodellen å skape en universell solidaritet i velferdsstatens favør: Alle tjener på den, alle er avhengig av den, og alle føler seg formodentlig forpliktet til å betale.[260]

I velferdsforskningen er det vanlig å ta som utgangspunkt at middelklassens oppslutning om velferdsstaten er en garanti også for ordninger rettet mot de svake. Oppslutningen om velferdsstaten er drevet av egeninteresse; støtten er basert på at vi opplever å få noe igjen for det vi betaler til systemet.[261] I en velferdsstat av institusjonell type med standardsikring tjener de fleste på politikken. Dette gir arbeiderklasse og middelklasse felles interesser i oppslutning om velferdspolitikken.[262] Når den brede middelklassen mottar inntektsgraderte trygder og subsidierte universelle tjenester, sikrer det ikke bare oppslutning om velferdsstaten i stort, men også betalingsvilje til de ordningene som bidrar til omfordeling til de svake.[263] Bay og Pedersens undersøkelse av den norske befolkningens holdninger til velferdsstatsordninger viser imidlertid at oppslutningen varierer etter hvilken type velferdspolitikk det er snakk om. På spørsmål om det offentlige skal bruke mer eller mindre på ulike ordninger, finner de at ytelser som går til grupper med en svak posisjon på arbeidsmarkedet, har betydelig mindre oppslutning enn ytelser som kommer alle til gode. Støtten er sterkest til beskyttelse mot livsløpsrisikoer: ytelser og tjenester knyttet til barn i den ene enden av livsløpet, og til helse og inntektsevne i den andre enden. Velferd for gamle har mest støtte, dernest kommer støtte til velferd som retter seg mot barn. Det er relativt mindre støtte til ordninger som retter seg mot risikoer knyttet til tap av arbeid. Støtten varierer med respondentenes økonomiske status, og støtten til ordninger rettet mot de svakeste er minst blant dem med høyest utdanning og inntekt.

3.8 Politikk og kontekst

Familiepolitikk, som annen velferdspolitikk, kan fremme eller vanskeliggjøre ulike handlingsalternativer, skape insentiver og omfordele ressurser, og påvirke identiteter og interesser.[264] Politikken kan også påvirke oppfatninger av hva som er mulig, ønskelig og normalt.

Hvilken betydning velferdsstatlige ordninger har for kvinners yrkesaktivitet og fruktbarhet, har vært et sentralt spørsmål i velferdsstatsforskningen (se kapittel 2). Mange studier har pekt på at politikkens rolle varierer en god del. Familiemønstre og familiepraksiser formes i et samspill mellom politikk, økonomiske strukturer og kulturelle normer og inngår i historiske prosesser. For eksempel har mødres yrkesaktivitet økt i alle vestlige land, men dette har i ulik grad vært understøttet av velferdsordninger. Økt yrkesaktivitet blant mødre kan altså ikke avleses direkte fra politikken rettet mot barnefamilier. Å forstå hvordan ulike samfunnsmessige betingelser virker sammen, blir derfor viktig.[265]

Men drivkreftene bak familieendring er vanligvis mange og sammensatte, og vanskelige å skille fra hverandre. Virkningene av familiepolitiske ordninger kan derfor ofte være vanskelige å forutse og å avdekke empirisk.

Ulike typer data og metodiske tilnærminger har ulike styrker og svakheter. Mange studier som undersøker sammenhenger mellom familiepolitikk og familiepraksiser, baserer seg på statistiske korrelasjoner. Hvilke mekanismer som er virksomme, og hvorfor, lar seg ikke alltid identifisere. I de senere årene har det kommet til studier av familiepolitikk som bygger på kvasi-eksperimentelle design. Dette er metoder som kommer nærmere i å avklare spørsmål om årsakssammenhenger. Disse metodene egner seg imidlertid best til å avklare kortsiktige virkninger av reformer.[266]

Velferdspolitiske reformer kan spille ulike roller i ulike historiske perioder. Reformer kan respondere på eller tilpasse seg endrede situasjoner, og noen ganger være proaktive.[267] Reformer som tar sikte på å tette gap som har oppstått mellom familiepolitiske ordninger og familiepraksis, støtter i praksis opp om pågående transformasjoner. Slike reformer har større sjanser for å ha en positiv virking enn reformer som går på tvers av en pågående utvikling. Dersom politikken ligger langt unna atferdsnormer, eller står i strid med slike normer, kan det begrense politikkens virkninger.[268]

Studier viser at lignende reformer i ulike land kan ha ulike effekter. Det betyr blant annet at import av ordninger fra andre land kan ha sine begrensninger. Det kan skyldes at politikkens bakgrunn og motivasjon varierer, og/eller at den samfunnsmessige konteksten reformene skal virke i, ofte er forskjellig.[269] Tvetydighet og inkonsistens når det gjelder ordninger, er også vanlig. Dette kan man særlig forvente i omfattende familiepolitiske systemer som har vokst frem over lang tid. Familiepolitiske reformer kan motvirke hverandre, noe som også gjør det vanskelig å etterspore effekter. Tidspunktet for innføring av reformer har også betydning.

Individuelle preferanser formes og endres i gradvise, men kontinuerlige tilpasningsprosesser. Valg når det gjelder omsorg for barn, forstås som kontekstualiserte handlingsmønstre, valgene tilpasses krav fra familie og arbeidsmarked, finansielle og andre ressurser, som er filtrert gjennom normer for hva som oppfattes som akseptable foreldre- og kjønnspraksiser.[270] Valg avhenger av barneomsorgsidealer, tilgang til og kostnader og erfaringer med ulike omsorgsalternativer, så vel som mulighetene i arbeidsmarkedet. Individuelle valg er slik sett begrenset både på individ- og strukturnivå. Når man skal forstå foreldres respons på offentlig politikk, er det viktig å forstå preferanser og hvordan de dannes og endres.[271] Når nye institusjoner er vel på plass, vil de virke tilbake på det samfunnet de ble til i, såkalte feedbackeffekter.[272] Tilpasninger vil kunne føre til endringer i holdninger. Å identifisere under hvilke betingelser feedbackeffekter er virksomme, er imidlertid komplisert.

Normative feedbackeffekter bidrar til borgernes oppfatninger, ikke bare av hva deres materielle interesser er, men også om hva som er den ønskelige tilstanden.[273] Innføring av nye velferdspolitiske ordninger etablerer en ny situasjon, som innvirker på hvordan ulike grupper tolker sitt forhold til velferdsstaten.

Del 3
Utvikling i samfunnsmessige forhold

4 Befolkning, arbeidsmarked og økonomi

Utvikling i sentrale samfunnsområder kan ha innvirkning på familiemønstre og familiepolitikk. Tre forhold som er av stor betydning, er befolkning, arbeidsmarked og økonomi. I dette kapitlet beskrives utviklingen på disse områdene, og hvordan situasjonen er i dag.

4.1 Befolkning

Alderssammensetningen i befolkningen har betydning for de behovene velferdsstaten skal dekke, og for det offentliges utgifter og inntekter. Barn og ungdom er i gjennomsnitt netto mottakere av ytelser fra velferdsstaten. I disse årene mottas barnetrygd, subsidierte barnehagetjenester, skole og helsetjenester. Også den eldste delen av befolkningen er netto mottakere gjennom pensjon og helse- og omsorgstjenester. Befolkningen i yrkesaktiv alder er i gjennomsnitt bidragsytere til velferdsstaten: De betaler i gjennomsnitt mer i skatt enn de mottar i overføringer og tjenester. Forholdet mellom antallet personer i yrkespassiv alder og yrkesaktiv alder er kalt forsørgerbyrden for velferdsstaten. Befolkningen blir stadig eldre, hvilket betyr at for hver pensjonist blir det færre personer i arbeidsfør alder, og forsørgerbyrden øker. Økte utgifter til pensjoner og til eldreomsorg må slik bæres av en stadig mindre gruppe av arbeidende. Dette fører til et valg mellom å skjære ned på velferdsytelser, øke skattenivået, oppmuntre folk til å stå lenger i arbeid eller øke produktiviteten.

4.1.1 Fruktbarhet

Gjennom de siste 20 årene har fødselstallet vært relativt stabilt på omkring 60 000 barn hvert år.[274] Statistisk sentralbyrå forventer i sin befolkningsprognose at tallene i løpet av ti år vil øke til i underkant av 70 000 barn årlig. De viktigste faktorene som bestemmer antallet fødte, er antallet og alderssammensetningen på kvinnene i fødedyktig alder og deres fruktbarhetsnivå. Årsaken til at man forventer økte fødselstallene frem til 2020 og 2040 er at barnebarna til de store fødselskullene fra babyboomperioden 1950–1970 vil komme til verden frem til 2040.

Det er flere måter å beregne fruktbarhet i befolkningen på. Et vanlig mål er samlet fruktbarhetstall (SFT). SFT kan beregnes på to ulike måter: periode-SFT og kohort-SFT. Periode-SFT for et bestemt år avspeiler hvor mange barn en jente på 15 år kan forvente å føde frem til hun er 50 år. Kohort-SFT viser derimot hvor mange barn en bestemt kohort i virkeligheten har fått gjennom livsløpet. Periode-SFT har mye større grad av tilfeldighet enn kohort-SFT. Lavere periode-SFT trenger ikke nødvendigvis bety at kvinner får færre barn. Det kan også bety at flere utsetter å få barn.

Boks 4.1 Fruktbarhetstall, definisjoner

Samlet fruktbarhetstall (SFT), også kalt periode-SFT, er summen av ettårige aldersavhengige fruktbarhetsrater for kvinner i alderen 15–49 år i et kalenderår. Dette kan tolkes som antallet barn hver kvinne i gjennomsnitt vil føde under forutsetning av at fruktbarhetsmønsteret i perioden varer ved, og at dødsfall ikke forekommer før alder 50 år. For at det ikke skal bli befolkningsnedgang på lang sikt, må SFT være større enn 2,05–2,07 barn (reproduksjonsnivået), dersom man ser bort fra nettoinnvandring.

Aldersavhengige fruktbarhetsrater er antall fødte i et tidsrom per 1 000 innbyggere. Målet brukes for å estimere SFT. Fruktbarhetsrater beregnes ved å dividere antallet barn født av kvinner i en aldersgruppe med antallet kvinner i samme aldersgruppe i et gitt år, multiplisert med 1 000.

Kohortfruktbarhet, også kalt kohort-SFT, viser hvor mange barn en bestemt kohort i virkeligheten har fått gjennom livsløpet. En kohort i denne sammenhengen er alle kvinner (eller menn) født i samme kalenderår.

Mens periode-SFT er et hypotetisk mål for hvor mange barn man antar vil bli født, viser kohort-SFT fasiten på hvor mange barn som faktisk ble født. Ulempen med kohortfruktbarhet er at denne kun kan beregnes etter at den fruktbare perioden av livet er over, og personer ikke lenger får barn.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk, Keilman 2015, Lappegård og Dommermuth 2015

Fra 1990 til i dag har periode-SFT ligget mellom 1,75 og 2,0 barn per kvinne. På starten av 2000-tallet var det en jevn økning i antallet barn per kvinne, fra 1,75 i 2002 til 1,98 i 2009. I 2009 hadde Norge den høyeste fruktbarheten i Europa, men fra 2009 til i dag har SFT sunket hvert eneste år. I 2015 var tallet på 1,73 barn per kvinne, som er en reduksjon på 0,25 barn per kvinne fra 2009, og det laveste SFT siden 1986.[275]

Det har vært en langvarig trend at kvinner utsetter når de får sitt første barn, men etter 2009 har utsettelsen vært lengre enn tidligere.[276] Dette, sammen med at andelen kvinner som får tre barn eller mer, har gått ned, har bidratt til en nedgang i periode-SFT fra 2009.

At kvinner får sitt første barn senere, gjenspeiles også i økningen i alderen for førstegangsfødende. I 2015 var gjennomsnittlig fødealder ved første barns fødsel på 28,9 år, i 2000 var den 27,3 år, og i 1990 var den på 25,5 år. På tjuefem år har altså førstegangsfødende i gjennomsnitt blitt nesten tre og et halvt år eldre.[277]

Det er knyttet usikkerhet til hvordan nedgangen i periode-SFT best kan forstås. Kohortfruktbarheten kan bidra til å gi oss litt bedre forståelse av utviklingen. I 2015 var kvinner født i 1970 45 år gamle og i stor grad ferdige med å få barn. I 2015 hadde denne kohorten fått litt i overkant av to barn hver.[278] Dersom man sammenholder kohortfruktbarheten med periode-SFT, ser man også at kohortfruktbarheten har vært stabil på litt over to barn per kvinne for alle kohorter født fra 1940 og frem til kohorten født i 1970, mens periode-SFT svinger relativt mye (se figur 4.1). Det betyr at de to målene på fruktbarhet sjelden sammenfaller. De siste årene har kohortfruktbarheten ligget høyere enn periode-SFT.

Forklaringen på dette kan ligge i at mot slutten av 1970-tallet og 1980-tallet har flere og flere kvinner ventet med å stifte familie på grunn av lengre skolegang.[279] Når mange kvinner utsetter sine planlagte fødsler, blir periode-SFT kunstig lav, fordi et bestemt antall fødsler fordeles over stadig flere kalenderår. Periode-SFT kan dermed gi et feilaktig inntrykk av hvor lav befolkningsveksten kommer til å bli, og det er derfor grunn til å anta at den nedgangen i periode-SFT som har oppstått de siste årene, ikke nødvendigvis impliserer en nedgang i det totale antallet barnefødsler i årene fremover. Den lave periode-SFT kan være et uttrykk for at kvinner venter lenge før de får sitt første barn.

Figur 4.1 Utvikling i periode-SFT, periode 1850–2014, kohorter 1820–1970

Kilde: Keilman 2015, figur 2.2, basert på statistikk fra Statistisk sentralbyrå

Figur 4.2 Utvikling i periode-SFT. 1994–2015

Kilde: Eurostat.

Norge har hatt en lignende utvikling i periode-SFT som de andre nordiske landene, med en økning på starten av 2000-tallet etterfulgt av en nedgang fra rundt 2009 til i dag. Periodefruktbarheten i Norge i 2014 var noe lavere enn på Island og i Sverige og relativt lik den i Danmark og Finland. Sammenlignet med resten av Europa har Norge høye fruktbarhetstall. Mens Norge hadde en periode-SFT på 1,75 i 2014, lå gjennomsnittet i EU på 1,55.[280] Unntakene er Frankrike og Irland, som ligger høyere enn Norge med en periode-SFT på omkring 2,0.

Statistisk sentralbyrå antar i sine befolkningsprognoser at periode-SFT i fremtiden vil ligge mellom 1,72 og 1,74 barn per kvinne. Dette er betydelig lavere enn kvinnekohortene som nå har avsluttet sin fruktbare alder. Utsatt familiedannelse og endrede preferanser, spesielt at færre vil få tre barn eller flere, trekkes frem som de viktigste faktorene for denne utviklingen.

4.1.2 Dødelighet

Dødelighet er en viktig komponent i befolkningsutviklingen og har stor betydning for både befolkningens størrelse og alderssammensetning. Den aldersspesifikke dødeligheten viser sannsynligheten for å dø på forskjellige alderstrinn. Forventet levealder viser hvor lenge en nyfødt kan forvente å leve, gitt at den nyfødte gjennom hele sitt liv lever med den samme aldersspesifikke dødeligheten som finnes i dag. Det er viktig å understreke at dette er et hypotetisk mål. Forventet levealder er en dårlig prognose for hvor lenge en nyfødt faktisk vil leve, fordi dødeligheten endrer seg over tid.

Fra 1990 til 2015 har forventet levealder økt med nesten sju år for menn og litt over fire år for kvinner.[281] I 2015 var forventet levealder 80 år for menn og 84 år for kvinner. I Statistisk sentralbyrås hovedalternativ forventes en noe mindre økning i forventet levealder i fremtiden. Det legges til grunn en økning på sju år for menn og fem år for kvinner frem til 2060. Det vil altså bli mindre forskjeller i forventet levealder for menn og kvinner. Forventet levealder i Norge er høyere enn i Danmark og Finland, og nokså likt med Sverige og Island. De to sistnevnte landene har lenge hatt en høyere forventet levealder enn Norge, men Norge har nærmet seg dette nivået de siste årene.

Statistisk sentralbyrå forventer en kraftig økning i antallet eldre i befolkningen frem til 2040, og økningen vil være særlig sterk blant de aller eldste. Antallet over 70 år vil dobles før 2060, og andelen vil øke fra 11 prosent i 2016 til 19 prosent i 2060. Antallet over 80 år vil dobles før 2040, og vil gå fra 4 prosent i 2016 til nesten 10 prosent i 2060. De nærmeste årene vil aldringen av befolkningen være relativt svak, men etter 2030 forventes det at aldringen vil øke kraftigere. Årsaken til denne utviklingen er at man forventer høyere levealder, og at de store etterkrigskullene vil gå inn i alderdommen.

Figur 4.3 Forventet levealder ved fødsel. 1998–2015

Kilde: Statistisk sentralbyrå

4.1.3 Befolkningsutvikling

I 2016 bodde det 5,2 millioner innbyggere i Norge. I Statistisk sentralbyrås hovedalternativ vil Norge passere 6 millioner innbyggere rundt 2030. Denne veksten er relativt høy sammenlignet med den man forventer i en del andre OECD-land. Dersom utviklingen blir som i fremskrivningene, vil for eksempel folketallet i Norge være høyere enn i Finland i 2025 og i Danmark før 2040.

Figur 4.4 Befolkningsvekst 1994–2015. Antall

Kilde: Statistisk sentralbyrå

De siste 20 årene har befolkningen økt hvert år. Det er i hovedsak innvandring som forklarer denne veksten. I tillegg har det gjennom hele perioden vært et fødselsoverskudd på mellom 10 000 og 20 000, til tross for at samlet fruktbarhetstall har vært under reproduksjonsraten. Årsaken til dette er først og fremst høyere levealder.

4.1.4 Innvandring og utvandring

Innvandringen til Norge har de siste 20 årene økt kraftig. Mens det innvandret i underkant av 27 000 personer i 1994, er det tilsvarende tallet for 2015 på litt over 67 000.[282]

Ved inngangen til 2016 var det 698 000 innvandrere og 149 000 norskfødte med innvandrerforeldre registrert bosatt i Norge. Dette utgjør 13,4 prosent av folkemengden i Norge. Tallene inkluderer ikke asylsøkere.[283]

Innvandringen til Norge har vært jevnt stigende siden 1970, men skjøt særlig fart etter 2005 da arbeidsinnvandringen fra Polen, Litauen, Latvia og Estland, som gikk inn i EU i 2004, økte. De siste ti årene har den klart viktigste innvandringsårsaken til Norge vært arbeidsinnvandring. Men det har også vært en økning i antallet flyktninger og personer som har kommet på grunn av familiegjenforening. Den nest vanligste innvandringsårsaken til Norge er familiegjenforening. Til sammen utgjorde arbeidsinnvandring og familiegjenforening 75 prosent av all innvandring til Norge i 2014, mens flyktninger utgjorde 14 prosent av innvandrerne det året.[284] Siden 2011 har det vært en nedgang i arbeidsinnvandringen fra Øst-Europa, noe som henger sammen med en svakere økonomisk utvikling i Norge de siste årene.[285]

Av ulike landgrupper utgjør polakker den største innvandringsgruppen i Norge med over 100 000 personer. Videre følger personer fra Litauen, Somalia og Sverige, med om lag 40 000 personer fra hvert av disse landene. Deretter følger Pakistan (38 000 personer), Irak (31 000 personer) og Tyskland (29 000 personer).[286]

Det har også vært en økning i utvandringen fra Norge, fra i overkant av 19 000 utvandrede personer i 1994 til i overkant av 37 000 i 2015. Forklaringen til dette er at det bor stadig flere innvandrere i Norge, og at disse har større sannsynlighet for å utvandre enn andre.

Figur 4.5 Innvandring, utvandring og nettoinnvandring 1994–2015. Antall

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Figur 4.6 Innvandrere etter verdensdel 1970–2016. Antall

Note: Merk mangel på årlige data i perioden 1970 til 1985.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, innvandringsstatistikk

Boks 4.2 Innvandringsstatistikk

I statistikken fra Statistisk sentralbyrå over innvandrere benyttes flere ulike kategoriseringer.

Definisjon av innvandrer

Et hovedskille går mellom innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre. Innvandrere er personer født i utlandet av utenlandsfødte foreldre og med fire utenlandsfødte besteforeldre. Norskfødte med innvandrerforeldre er personer født i Norge med to utenlandsfødte foreldre og fire utenlandsfødte besteforeldre. Personer med innvandrerbakgrunn brukes som samlebetegnelse for innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre.

Definisjon av innvandringsgrunn

I innvandringsstatistikken registreres også innvandringsgrunn. Denne statistikken omfatter alle førstegangsinnvandrere med ikke-nordisk statsborgerskap som kom til Norge etter 1989. Det skilles mellom følgende innvandringsgrunner: flukt, familieinnvandring, arbeid, utdanning og annet. Statistikken omfatter kun personer som har blitt bosatt, og asylsøkere er ikke omfattet av denne statistikken. Blant familieinnvandrere skilles det mellom familiegjenforening og familietablering. Familiegjenforening er en viktig innvandringsårsak for barn til Norge. Den andre gruppen familieinnvandrere er personer som flytter til Norge for å etablere familie, det vil si for å gifte seg med en person som allerede bor i Norge.

Definisjon av asylsøker

En person kalles asylsøker når han eller hun har søkt om beskyttelse i Norge (asyl) og ikke har fått søknaden sin endelig avgjort. En person er kun asylsøker fra han eller hun har meldt seg for politiet i Norge og søkt om asyl og frem til søknaden er behandlet og endelig vedtak er fattet. Når en asylsøker har fått endelig svar på søknaden, kalles vedkommende ikke lenger asylsøker. Det er UDI som fører statistikken over asylsøkere, og asylsøkere inngår derfor ikke i innvandringsstatistikken fra Statistisk sentralbyrå.

Kilde: Statistisk sentralbyrå

I de nærmeste årene antar Statistisk sentralbyrå i befolkningsfremskrivningens hovedalternativ at innvandringen vil få en liten topp som følge av asylsituasjonen i Norge og Europa. Fra 2020 forventes det innvandring på rundt 60 000 årlig, og i nettoinnvandring forventes det 25 000 årlig gjennom mesteparten av århundret. Om disse prognosene skulle slå til, vil antallet innvandrere som bor i Norge, øke fra 700 000 i dag til 1,4 millioner i 2040. Innvandrernes andel av befolkningen vil øke, fra 13 prosent i dag til 24 prosent i 2060. Det vil også være en kraftig økning i antallet og andelen personer som er født i Norge med to innvandrerforeldre.

Det er viktig å merke seg at anslagene for hvor mange som vil innvandre til Norge i fremtiden, er usikre. Det er en av grunnene til at Statistisk sentralbyrå publiserer flere alternative baner for innvandring. Banene baserer seg på ulike fremtidsbilder av den økonomiske situasjonen i Norge og resten av verden og ulike fremskrivninger av befolkningsutviklingen i ulike deler av verden.

4.2 Arbeidsmarked

Situasjonen i arbeidsmarkedet er et viktig rammevilkår i en diskusjon av offentlig tjenestetilbud og overføringer til barnefamiliene. I det følgende beskrives noen hovedtrekk ved det norske arbeidsmarkedet. Utvalget har i tillegg foretatt en nærmere drøfting av yrkesaktivitet og tidsbruk i familien i kapittel 6.

4.2.1 Sysselsetting

Norge har et høyt sysselsettingsnivå sammenlignet med gjennomsnittet for EU. Forskjellen skyldes høyere deltakelse blant eldre og blant kvinner i alle aldersgrupper.

Figur 4.7 Sysselsettingsandel, ulike land, menn og kvinner 25–54 år 2015. Prosent

Kilde: OECD

Sysselsettingen blant norske menn i alderen 25–54 år er lavere enn i for eksempel Danmark, Sverige og Tyskland. Blant norske kvinner (20–64 år) var sysselsettingsandelen 76,7 prosent i 2015. Sysselsettingsandelen blant kvinner i Norge var noe høyere enn blant kvinner i Danmark (72,6 prosent), men noe lavere enn blant kvinner i Sverige (78,3 prosent). Norske kvinner har, sammen med kvinner fra Sverige, Danmark, Finland, Island, Sveits, Storbritannia, Latvia og Litauen, den høyeste sysselsettingsandelen i Europa.

Figur 4.8 Sysselsettingsandel, kvinner 20–64 år. 2015. Prosent

Kilde: Eurostat

Fra 1970-tallet og frem til 1986 var det en sterk økning i kvinners sysselsetting, og 1970-tallet har også blitt omtalt som kvinnenes tiår på arbeidsmarkedet.[287] Kvinners sysselsetting fortsatte å øke utover på 1980-tallet, og da var det først og fremst småbarnsmødrene som gikk ut i jobb.[288] I lavkonjunkturperioden fra 1987 til 1993 var det lite endring i kvinners sysselsetting, før den igjen økte noe frem mot tusenårsskiftet. De siste årene har kvinners sysselsetting stabilisert seg, og lå i 2016 på 65 prosent for kvinner i aldersgruppen 15–74 år. For menn gikk derimot sysselsettingen ned i samme periode, fra 77 prosent i 1972 til 70 prosent i 2016. Kjønnsforskjellen i sysselsettingsandelen mellom kvinner og menn er nå på 6 prosentpoeng. Den mest yrkesaktive aldersgruppen i befolkningen, personer mellom 25 og 54 år, hadde en sysselsetting på henholdsvis 85 prosent for menn og 81 prosent for kvinner i 2015.

Figur 4.9 Andel sysselsatte kvinner og menn 15–74 år. 1972–2016

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Arbeidskraftundersøkelsen

Mens det var kvinner som bidro til veksten i samlet sysselsetting fra 1970-tallet og frem til slutten av1990-tallet, så er det etter 2004 arbeidsinnvandringen fra Øst-Europa som har bidratt til sysselsettingsvekst i Norge. Etter EU-utvidelsen i 2004 har to tredjedeler av veksten i sysselsettingen kommet blant innvandrere.

Det må skilles mellom utviklingen i sysselsettingen totalt sett og utviklingen i andelen av befolkningen som er sysselsatt. Selv om sysselsettingen har økt også de senere årene, har etterspørselen etter arbeidskraft etter den internasjonale finanskrisen i 2008 vokst mer moderat enn tidligere. Samtidig har veksten i befolkningen vært høy, først og fremst som følge av høy innvandring. Andelen som er sysselsatt, har dermed falt etter 2008.

Boks 4.3 Sysselsatte

Sysselsatte er i Arbeidskraftundersøkelsen (AKU) definert som personer som utførte inntektsgivende arbeid av minst én times varighet i referanseuken, samt personer som har et slikt arbeid, men som var midlertidig fraværende på grunn av sykdom, ferie, lønnet permisjon eller lignende. Personer som er inne til førstegangs militærtjeneste, regnes som sysselsatte.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Arbeidskraftundersøkelsen

4.2.2 Arbeidsledighet

Norge har, ifølge Arbeidskraftundersøkelsen (AKU), etter 1995 hele tiden hatt en arbeidsledighet på under 5 prosent.

Figur 4.10 Arbeidsledighet 1994–2016. Prosent.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Arbeidskraftundersøkelsen

Sammenlignet med andre land har Norge lav arbeidsledighet.[289] Norge hadde i 2016 en arbeidsledighet på 4,7 prosent. Av de nordiske landene er det bare Island som har lavere ledighet (3 prosent). Gjennomsnittet i EU var på 8,5 prosent, men det er store forskjeller innad i EU. Mens Hellas hadde en arbeidsledighet på over 20 prosent, lå Tyskland på rundt 4 prosent.

Figur 4.11 Arbeidsledighet 2016. Prosent.

Note: 2015-tall for Storbritannia, Estland, Ungarn, Italia og Hellas.

Kilde: Eurostat

4.2.3 Arbeidstid

Gjennomsnittlig arbeidstid per sysselsatt gikk ned med over 20 prosent fra begynnelsen av 1970-tallet og frem til 2000. Deretter har det vært mindre endringer. Den økte sysselsettingen på 1970-tallet ble ledsaget av en økning i ansatte med deltidsstilling, hovedsakelig blant kvinner. Siden 1970 er det også gjennomført to arbeidstidsforkortelser, først fra 42,5 timer til 40 timer i 1976 og så videre ned til 37,5 timer i 1987. Samlet er dette en reduksjon i normalarbeidstiden på 12 prosent. Ferieutvidelser i denne perioden har også bidratt til å senke den gjennomsnittlige arbeidstiden. Det samme har økt sykefravær og større omfang av kortvarige permisjonsordninger.

Nedgangen i gjennomsnittlig arbeidstid per sysselsatt må sees i sammenheng med økt velstandsnivå. En effekt av økt inntekt i befolkningen er at den tas ut i form av mer fritid, blant annet gjennom lavere normalarbeidstid og ferieutvidelser.

Gjennomsnittlig arbeidstid per år er lavere i Norge enn i mange andre land. I Norge var gjennomsnittlig arbeidstid per sysselsatt i 2014 i overkant av 1 400 timer per år, mens gjennomsnittet for alle OECD-landene var på 1 770 timer. I de andre nordiske landene jobbes det mer enn i Norge. I Nederland og Tyskland jobbes det imidlertid i snitt mindre enn i Norge.

Figur 4.12 Gjennomsnittlig arbeidstid i ulike land. Antall timer per år. 2015

Kilde: OECD

4.2.4 Personer utenfor arbeidsstyrken

Norge har høy sysselsetting og forholdsvis lav arbeidsledighet sammenlignet med mange andre OECD-land. Det innebærer at andelen utenfor arbeidslivet er relativt lav i Norge. Av dem som står utenfor arbeidsstyrken, har Norge en høy andel uføre og personer på andre helserelaterte ytelser. I andre land forsørges personer utenfor arbeidsstyrken i større grad enn i Norge av familie, førtidspensjon, sosialhjelp og private ordninger.

Figur 4.13 Befolkningen 15–64 år etter hovedaktivitet 2015. Prosent av befolkningen

Kilde: Finansdepartementet

Figur 4.14 Utviklingen i bruken av helserelaterte trygdeordninger. 1992–2016. I millioner kroner og prosent

Kilde: Finansdepartementet

Både inngangskriteriene i de helserelaterte trygdeordningene, oppfølgingen av mottakerne og de økonomiske insentivene i ordningene er faktorer som kan påvirke bruken. Ingen andre land enn Norge har full lønn under sykdom. Kompensasjonsgraden for uføretrygd og arbeidsavklaringspenger avviker ikke så mye fra andre land, men også i disse ordningene kan den bli høy, spesielt for dem som også får barnetillegg, ektefelletillegg og/eller bostøtte.

4.3 Økonomi

4.3.1 Nærmere om utviklingen i norsk økonomi

Norsk økonomi har opplevd god vekst i store deler av perioden siden årtusenskiftet. Da den internasjonale finanskrisen brøt ut i 2008, sto fastlandsøkonomien på toppen av en langvarig høykonjunktur. Økende kostnader og utsikter til høyere prisstigning gjorde at renten var kommet opp på et forholdsmessig høyt nivå. Det økonomiske tilbakeslaget i kjølvannet av finanskrisen ble likevel kort, og utslagene var beskjedne i Norge sammenlignet med de fleste andre land. Allerede i 2010 var nivået på BNP i Fastlands-Norge over nivået i 2007. Oljeprisen tok seg raskt opp igjen, og investeringene i petroleumssektoren i Norge var 50 prosent høyere i 2013 enn i 2010. Vekst i privat konsum bidro også til konjunkturoppgangen. Målt ved Statistisk sentralbyrås Arbeidskraftundersøkelse (AKU) lå arbeidsledigheten rundt 3,5 prosent i 2013, eller 0,6 prosentenheter lavere enn gjennomsnittet for de siste 30 årene.

Økt globalisering har vært særlig viktig for å forklare den gode veksten i norsk økonomi de siste 10–12 årene. Siden årtusenskiftet og før oljeprisfallet sommeren 2014, førte økte priser på olje og gass og lave priser på import til at Norge fikk store bytteforholdsgevinster. Det bidro til at Norges disponible inntekt økte raskt, og raskere enn produksjonen i fastlandsøkonomien. Det har gitt høye inntekter til staten og bedriftene, og lagt grunnlag for en sterk reallønnsutvikling for husholdningene. Den kraftige vekstperioden fra begynnelsen av 2000-tallet ble også understøttet av en markert økning i arbeidsinnvandringen til Norge etter at EU ble utvidet i 2004. Sammen med lave renter har dette også gitt sterk vekst i etterspørselen etter boliger og en medfølgende kraftig oppgang i boligprisene, også de siste årene.

Det kraftige fallet i prisene på olje og gass siden siste halvdel av 2014 har preget utviklingen i norsk økonomi de siste par årene. Prisfallet har redusert etterspørselen etter varer og tjenester fra petroleumsvirksomheten og er den viktigste grunnen til at den mangeårige gode veksten i fastlandsøkonomien er erstattet med en periode med lavere vekst. Den reduserte etterspørselen fra petroleumssektoren rammer i første omgang deler av industrien, men virkningene spres raskt til andre deler av norsk økonomi. Målt per innbygger var det nullvekst i Fastlands-Norges BNP i 2015.

Mer ekspansiv økonomisk politikk har dempet konsekvensene av oljeprisfallet på norsk økonomi. I motsetning til under tilbakeslaget i perioden 1987–1992 sikrer rammeverket for den økonomiske politikken at det i dag er mulig å drive motsyklisk konjunkturpolitikk. Valutakursen er flytende, Norges Bank styrer etter et fleksibelt inflasjonsmål, og oljefondsmekanismen og handlingsregelen bidrar til at muligheten for å bruke penger over statsbudsjettet er løsrevet fra kortsiktige svingninger i oljeprisen. Som under den internasjonale finanskrisen brukes den økonomiske politikken nå aktivt for å støtte opp under aktivitet og sysselsetting i norsk økonomi. Norges Bank har satt ned styringsrenten med 1 prosentenhet siden desember 2014, til 0,5 prosent. Styringsrenten i Norge har aldri vært lavere. Bankene har fulgt etter og satt ned utlånsrentene til husholdningene.[290] Lavere rente bidrar til høyere konsum og investeringer, og til økt etterspørsel etter boliger. Samtidig har kronen svekket seg betydelig i takt med fallet i prisene på olje og gass. Svekkelsen av kronen har sammen med moderate lønnsoppgjør bidratt vesentlig til å bedre den kostnadsmessige konkurranseevnen til norsk næringsliv. Selv om det kan ta noe tid før svekkelsen av kronen slår fullt ut i høyere aktivitet og sysselsetting, er det allerede tegn til høyere aktivitet innen blant annet reiseliv. Budsjettimpulsen, målt ved endringer strukturelt, oljekorrigert budsjettunderskudd, var i 2016 blant de høyeste så lenge handlingsregelen har ligget til grunn for finanspolitikken. Det er bevilget penger som er rettet inn mot aktivitet og sysselsetting i de delene av landet som er rammet av lavere aktivitet i petroleumsnæringen, herunder til vedlikehold, fornying og investeringer på veger og jernbane og vedlikeholdstiltak i helseforetakene. I tillegg er antallet tiltaksplasser hos NAV økt. Samtidig bidrar den høye pengebruken i dag til å redusere handlingsrommet i finanspolitikken i fremtiden.

Utviklingen i husholdningenes inntekter og formue har erfaringsmessig vært viktig for utviklingen i husholdningenes konsum og derigjennom den økonomiske veksten. De siste par årene har husholdningene samlet sett økt sparingen som andel av disponibel inntekt. Økt sparing kan i noen grad være forsiktighetsmotivert og skyldes usikkerhet om den fremtidige økonomiske utviklingen. I tillegg kan endringer i pensjonssystemet og demografiske endringer i retning av flere personer i aldersgrupper som normalt sparer mye, bidra til lavere konsumvekst. På den andre siden bidrar trolig formueseffekter av økte boligpriser til å trekke opp husholdningenes konsum. Boligprisene har steget kraftig det siste året.

Arbeidsmarkedet har svekket seg samtidig med nedgangen i oljeprisen, men det er, som beskrevet over, store regionale og næringsmessige forskjeller. Oppsigelser i petroleumsrelaterte næringer har trukket sysselsettingen ned, men virkningen på arbeidsledigheten har blitt dempet av at ungdom har gått over til utdanning, og ved at den tidligere så høye arbeidsinnvandringen har bremset kraftig opp.

Sysselsettingsraten – sysselsettingen målt i forhold til befolkningen i yrkesaktiv alder – svinger normalt noe med konjunkturene. Sysselsettingsraten for befolkningen i alderen 15–74 år falt fra 72 prosent i 2008 til 66,7 prosent i 2016.[291] Det store fallet fra 2008 må til en viss grad sees i sammenheng med den kraftige høykonjunkturen som norsk økonomi var inne i på det tidspunktet, og nedgangen er mindre fra årene før 2008. Også det at eldre utgjør en større andel av arbeidsstyrken, har bidratt til å trekke ned sysselsettingsraten samlet sett fra 2008 til 2016.

Løpende statistikk tyder på at veksten i fastlandsøkonomien er på vei opp igjen. SSBs siste prognoser fra desember 2016 tilsier at veksten i norsk økonomi vil ta seg videre opp i tiden fremover, og at det kommer et konjunkturelt omslag tidlig i 2017. Beregningene bygger på forutsetninger om at fallet i etterspørselen fra petroleumsnæringen dempes vesentlig gjennom 2017 og etter hvert slår over i en moderat økning, samt noe drahjelp fra høyere vekst i internasjonal økonomi. Oppgang i reallønnen vil bidra til høyere vekst i husholdningenes konsum. Konkurranseevneforbedringene som er oppnådd de siste årene, vil kunne bidra til økte investeringer i bedriftene.

Med forventninger om en moderat oppgang i økonomien kan arbeidsledigheten avta svakt. Men erfaringsmessig vil økt etterspørsel etter arbeidskraft ikke bare gi økt sysselsetting, men også økt arbeidstilbud. En del av dem som trakk seg ut av arbeidsmarkedet da etterspørselen var svak, kan komme tilbake og bidra til at yrkesfrekvensene øker igjen.

Selv om fallet i etterspørselen fra petroleumssektoren avtar og etter hvert snur til ny oppgang, vil den drivkraften sektoren representerte for norsk økonomi gjennom flere tiår, neppe gjentas. For å ivareta et fortsatt høyt velferdsnivå er det derfor behov for nye lønnsomme arbeidsplasser i privat, konkurranseutsatt sektor. Det er ikke minst viktig i lys av aldringen av befolkningen. Trenden med høy produktivitetsvekst på slutten av 1990-tallet og inn på 2000-tallet er også brutt. Det forsterker og fremskynder behovet for omstilling og økt konkurransekraft.

4.3.2 Boligpriser og gjeld

Boligprisene har de siste 20 årene, med unntak av perioden 2008–2009, økt hvert år, og prisene var i 2016 fire ganger høyere enn i 1996. Konsumprisindeksen har i tilsvarende periode økt med omkring 50 prosent.[292] Boliger er dermed blitt relativt dyrere sammenlignet med andre forbruksvarer og tjenester. Boligprisene har også økt raskere enn husholdningenes disponible inntekter i samme periode.

Veksten i boligprisene tok seg betydelig opp gjennom 2016. På landsbasis steg boligprisene med nesten 13 prosent fra desember 2015 til desember 2016. Boligprisveksten er høy i store deler av landet, men det er betydelige regionale forskjeller. Mens boligprisene økte med i overkant av 23 prosent i Oslo, var det et fall i Rogaland.

Det ser ikke ut til at etterspørselen etter boliger er blitt dempet, selv om inntektsveksten den siste tiden har vært forholdsvis lav. Oppgangen kan delvis forklares med at renten etter skatt på boliglån er svært lav, og forventninger til at renten vil ligge lavt lenge. Etter en lang periode med oppgang i prisene kan det dessuten ha festnet seg en oppfatning blant mange husholdninger om at boligprisene vil fortsette å stige.

Boligbyggingen har tatt seg opp. I 2016 ble det gitt tillatelse til igangsetting av nesten 36 000 nye boliger, et vesentlig høyere tall enn de foregående årene. Det kan over tid bidra til å dempe prisstigningen.

Husholdningenes gjeld har kommet opp på svært høye nivåer og fortsetter å vokse raskere enn deres inntekter. I snitt sitter norske husholdninger med en gjeld som er mer enn to ganger større enn deres disponible inntekt, og mange har også langt større gjeld enn dette. Blant annet er gjelden i gjennomsnitt mer enn tre og en halv gang større enn disponibel inntekt for aldersgruppen 25–34 år. Gjeldsbelastningen i husholdningene har økt markert de siste 20 årene. Mens husholdningene i snitt hadde en gjeld på omkring 125 prosent av disponibel inntekt i 1997, hadde de en gjeld på rundt 230 prosent ved utgangen av 2015, ifølge Statistisk sentralbyrå. Se også kapittel 7 for mer om barnefamilienes økonomi.

Figur 4.15 Utvikling boligpriser 1995–2015. 1995 = 100

Kilde: Eiendom Norge, Eiendomsverdi AS, Finn.no og Statistisk sentralbyrå

Figur 4.16 Husholdningenes gjeld i prosent av disponibel inntekt, sesongjustert. 1996–2015

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Utviklingen i boligpriser og husholdningenes gjeld utgjør en risiko for norsk økonomi. Erfaringer fra både Norge og andre land viser at økonomiske tilbakeslag blir dypere og mer langvarige når de har rot i finansielle ubalanser. Særlig husholdninger med høy gjeld og lav gjeldsbetalingsevne vil kunne få økonomiske problemer ved inntektsbortfall eller fall i boligprisene.

Det er vanskelig å anslå hvilket nivå på boligprisene som er rimelig. En undersøkelse fra 2016 viser at utviklingen i rentenivå, inntekter og boligbygging kan forklare boligprisveksten i Norge fra årtusenskiftet og frem til 2014.[293] Statistisk sentralbyrå finner at det trolig ikke er en boligprisboble i Norge, men peker samtidig på at boligprisene likevel kan falle.[294] Beregninger gjort av SSB viser at en oppgang på 2 prosentenheter i de kortsiktige rentene til husholdningene kan bidra til at boligprisene faller med 11 prosent.[295] IMF har anslått at norske boligpriser kan være 40 prosent høyere enn modellberegninger og indikatorer for boligprisutviklingen i forhold til inntekt og husleie skulle tilsi.[296]

5 Endringer i familiemønstre

5.1 Innledning

Hvordan familier dannes og endres, er av betydning for barns oppvekstsituasjon. Både familiers inntekter og bosituasjoner påvirkes av samlivsprosesser, og det samme gjør forhold som helse, jobbsituasjon, sosiale nettverk og levekår mer generelt. Familieendringer har konsekvenser for den enkelte her og nå, men kan også ha langvarige konsekvenser. Dette kapitlet beskriver utviklingen i mønstre for samlivsinngåelser, fruktbarhet og samlivsbrudd.

Figur 5.1 Giftemålsrater for førstegangsekteskap for kvinner etter utvalgte aldersgrupper 1977–2015

Note: Antall førstegangsekteskap per 1 000 personer i ulike aldersgrupper

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, ekteskap og skilsmisser

Boks 5.1 Husholdninger med barn

I 2016 bodde det 1,1 millioner barn i Norge mellom 0 og 17 år. Disse var fordelt på 636 000 av landets i alt 2,3 millioner husholdninger. Det vil si at 27 prosent av alle husholdningene hadde barn. Dette er en lavere andel enn for 25 år siden, da 32 prosent av husholdningene hadde barn.¹ Dette skyldes at det har blitt flere husholdninger i befolkningen fordi det har vært en vekst i antallet aleneboende (personer som bor alene uten barn). Gifte eller samboende par med barn utgjorde to tredjedeler av alle husholdninger med barn. Det er noe mer vanlig at foreldrene er gift eller samboende blant de yngste barna. Fire av fem barn bodde med søsken, og det var mest vanlig å bo sammen med ett søsken.

Tabell 5.1 Privathusholdninger etter husholdningstype. 2016. Antall og prosent

Antall husholdninger

Prosent av alle husholdninger

Prosent av alle husholdninger med barn

Privathusholdninger med barn

Par med små barn (yngste barn 0–5 år)

233 895

10

37

Par med store barn (yngste barn 6–17 år)

255 733

11

40

Mor/far med små barn (yngste barn 0–5 år)

28 425

1

4

Mor/far med store barn (yngste barn 6–17 år)

84 006

4

13

Flerfamiliehusholdning med små barn (yngste barn 0–5 år)

17 343

1

3

Flerfamiliehusholdning med store barn (yngste barn 6–17 år)

16 895

1

3

Totalt antall privathusholdninger med barn

636 297

27

100

Privathusholdninger uten barn

Aleneboende

894 126

38

Par uten hjemmeboende barn

558 429

24

Enfamiliehusholdninger med voksne barn (yngste barn 18 år og over)

173 396

7

Flerfamiliehusholdning uten barn 0–17 år

86 549

4

Totalt antall privathusholdninger uten barn

1 712 500

73

Totalt antall privathusholdninger

2 348 797

100

¹ http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/familie/aar/2016-04-14#content, lastet ned 26. oktober 2016.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, familie- og husholdsstatistikk

I familie- og husholdsstatistikken til Statistisk sentralbyrå er en familie registrert som personer bosatt i samme bolig og som er knyttet til hverandre som ektefeller, registrerte partnere, samboere og/eller som foreldre og barn (uansett alder). En familie kan høyst bestå av to påfølgende generasjoner og kun ett par. Dette betyr at personer som er gifte eller samboende og/eller bor sammen med egne barn, ikke kan tilhøre foreldrenes familie. Som familie regnes også enkeltpersoner, slik at alle personer er med i en familie. Som flerfamiliehusholdning regnes husholdninger med to eller flere enpersonfamilier. Dette kan være husholdninger bestående av par med fosterbarn, eller av besteforeldre med barnebarn boende hos seg.

Barn i barnestatistikken er definert som personer i alderen 0–17 år og som er registrert bosatt med minst en av sine foreldre. Personer mellom 0 og 17 år som er registrert flyttet hjemmefra, regnes ikke som barn. Personer som har giftet seg eller fått barn før de er 18 år, regnes heller ikke som barn.

5.2 Samlivsinngåelser

5.2.1 Ekteskap

Den mest utbredte formen for samliv i befolkingen er ekteskap, selv om samboerskap har blitt langt vanligere. I hele befolkningen er 49 prosent gift, 18 prosent er samboere og resten lever alene (alle personer mellom 16 og 79 år). Av alle husholdninger med barn mellom 0 og 17 år, var om lag 50 prosent av foreldrene gift.[297]

Ekteskapsratene viser en nedadgående tendens. Nedgangen var særlig stor fra slutten av 1970-tallet og frem til begynnelsen av 1990-tallet. De siste 25 årene har det vært noe svingninger fra år til år, men det har vært en nedgang i ekteskapsraten perioden sett under ett. I 2014 ble det inngått 22 700 ekteskap.

Alderen for ekteskapsinngåelse har gått opp. Fra 1980- til begynnelsen av 2000-tallet var giftemålsraten høyest blant kvinner i aldersgruppen 25–29 år, mens fra 2011 er den høyeste andelen blant kvinner i alderen 30–34 år.

Utviklingen i ekteskapsinngåelser blant menn følger samme mønster som for kvinner, men menn er i snitt tre år eldre enn kvinner når de gifter seg. Gjennomsnittsalderen ved ekteskapsinngåelse for ikke tidligere gifte var i 2014 31,6 år for kvinner og 34,3 år for menn. Dette er høyere enn gjennomsnittsalderen for førstegangsfødende og indikerer at en del gifter seg etter at de har fått sitt første barn.

Figur 5.2 Gjennomsnittsalder ved ekteskapsinngåelse for ikke tidligere gifte. Menn og kvinner. 1974–2014

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk

De viktigste forklaringene på at gjennomsnittsalderen for ekteskapsinngåelse går opp, er at flere velger å være samboere før de gifter seg, og at andelen enslige i befolkningen har økt.

Figur 5.3 Gifte kvinner og samboende kvinner etter aldersgruppe. 1977–2011. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, intervjuundersøkelser, 1977, 1994, 2004 og 2011

5.3 Samboerskap

Det har blitt mer vanlig å leve i et parforhold som samboer, og det har blitt svært vanlig å være samboer før man gifter seg.[298] Blant unge personer velger over 90 prosent samboerskap, og ikke ekteskap, som sitt første samliv.[299] I 2013 var nærmere 600 000 personer samboere,[300] hvorav 162 000 var samboere med barn mellom 0 og 17 år.[301]

På 40 år har samboerskapet gått fra å være et marginalt fenomen til å bli normalisert som familieform. Selv om utviklingen i samboerskap ikke er like godt dokumentert som for ekteskap, viser intervjuundersøkelser at utviklingen av det moderne samboerskapet startet på 1970-tallet blant en liten andel par i 20-årene, og utviklet seg etter hvert til å bli den vanligste formen for samliv i denne aldersgruppen.[302] I 1977 rapporterte 12 prosent av kvinner mellom 20 og 25 år og 5 prosent av kvinner mellom 25 og 29 år at de var samboere, mens om lag 80 prosent av kvinner i 20-årene var gift.[303] I 2011 var 41 prosent av kvinnene i samme aldersgruppe samboere og 21 prosent var gift.

En viktig forklaring på samboerskapets utbredelse kan knyttes til kvinners økte yrkesaktivitet, som gjorde kvinner mindre avhengige av ekteskapet som forsørgerinstitusjon. Moderne prevensjon ga dessuten kvinner bedre kontroll over når de fikk barn, og med hvem. I tillegg gjorde mer liberale holdninger det lettere å leve i samboerskap og få barn utenfor ekteskap.[304]

Det er først på 2000-tallet at samboerskap blir mer vanlig blant personer over 30 år. En viktig forklaring er at da samboerskap ble vanlig på 1990-tallet, var en høy andel av parene i 30- og 40-årene allerede gift. Samboere som i dag er i 30- og 40-årene, tilhører en generasjon hvor det har vært vanlig å kunne velge samboerskapet fra starten av samlivet. Gitt dagens utvikling i samboerskap er det å forvente at det vil bli en høyere andel samboere også blant 50- og 60-åringene i løpet av de neste tiårene.

Boks 5.2 Statistikk over samboere

Statistisk sentralbyrå bruker to ulike strategier for å estimere antallet samboerpar i befolkningen: intervjuundersøkelser hvor respondenten selv definerer sin samlivsstatus, og registerinformasjon. I registre kan samboere enten identifiseres som personer med felles bostedsadresse, eller ved registreringen av mors samlivsstatus som finner sted ved fødsler. Intervjuundersøkelser viser jevnt over at andelen samboere i befolkningen er høyere enn det som kartlegges gjennom registerundersøkelser. For eksempel har man ved intervjuundersøkelser anslått at det var om lag 350 000 samboerpar i 2014, mens gjennom den registerbaserte statistikken, hvor samboerskap identifiseres gjennom felles bostedsadresse, fant man 315 000 samboerpar.

Stadig flere barn blir født av en samboende mor, og i 2013 ble det for første gang registrert flere fødsler av samboende mødre enn av gifte mødre. To år senere, i 2015, hadde 45 prosent av alle nyfødte barn en mor som var samboer på fødselstidspunktet, mens 43 prosent av nyfødte ble født av en gift mor. Andelen født av en enslig mor var 12 prosent, en andel som har vært stabil de siste tiårene. På 1950- og 1960-tallet ble under 3 prosent av barn født utenfor ekteskap.

Figur 5.4 Levendefødte etter mors samlivsstatus. 2002–2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk

Parforholdet er fremdeles det mest vanlige utgangspunktet for å få barn, og et stort flertall av barn bor sammen med begge sine biologiske foreldre fra fødselen av. Ser man på alle fødsler, ikke bare første fødsel, så øker andelen gifte foreldre noe, mens andelen samboere går ned. Det betyr at flere gifter seg etter at de har fått sitt første barn; rekkefølgen mellom ekteskap og barnefødsler har blitt mindre viktig.[305] Mens det på 1960-tallet var vanligst å gifte seg først og så få barn, er det nå mange som er samboere først, deretter får barn og så gifter seg. En nyere kvalitativ studie fant at det i Norge ikke ser ut til å eksistere en norm om at man bør gifte seg før man får barn.[306]

Studier fra Norge og andre europeiske land har vist at foreldre som er gift da deres første barn blir født, i gjennomsnitt har lengre utdanning, er eldre og har høyere inntekt enn samboende foreldre.[307]

Det offentlige har gått langt i å sidestille samboerskap og ekteskap. Samboere har ikke på samme måte som ektefeller gjensidig forsørgerplikt, men samboerskap sidestilles nå juridisk når det gjelder rettigheter til trygder som overgangsstønad og utvidet barnetrygd. Hva slags status samboerskapet skal ha for å kunne kvalifisere for trygdeutbetalinger til enslig mor og far, har også vært endret over tid og justert flere ganger.[308] Utviklingen har gått i retning av at personer som er samboere med særkullsbarn, ikke har rett til utbetalinger av stønader til enslig mor og far (se også avsnitt 12.1.2). Samboere har også en begrenset arverett. Ved samlivsbrudd gjelder den offentlige obligatoriske meklingsordningen for foreldre også for tidligere samboere. Tilpasningen til samboerskap i lover og regler kan også ha bidratt til en ytterligere normalisering av samboerskap som samlivsform.

5.4 Barn med likekjønnede foreldre

Siden 2002 har likekjønnede par i Norge hatt anledning til å adoptere partnerens (tidligere) barn. Med innføringen av felles ekteskapslov i 2009 ble det åpnet for at kvinner i likekjønnede par som enten er gift eller lever i registrert partnerskap, kan bli gravide gjennom assistert befruktning. I samme år ble det også åpnet for at likekjønnede par kunne adoptere barn. Denne retten er imidlertid i realiteten svært begrenset, da det er få norske barn som adopteres bort og de fleste giverland av adopsjonsbarn krever heterofile foreldre. Surrogati er forbudt i Norge, noe som begrenser muligheten for homofile par til å få barn. Som konsekvens er de fleste barna registrert med likekjønnede foreldre barn av et lesbisk par.

Etter innføringen av lovendringene har det vært en økning i antallet barn som lever med to likekjønnede foreldre. I 2011 var det registrert totalt 590 barn som bodde sammen med lesbiske foreldre og 71 barn med homofile foreldre.[309]

5.5 Samliv og utdanningsforskjeller

Samlivsdannelse kan forsterke ulikhetsmønstre i samfunnet. Foreldrepar kan ha ulike samlede sosioøkonomiske ressurser.

Mange studier har dokumentert et høyt nivå av homogami ved ekteskapsinngåelse i Norge, målt etter partnernes utdanningsnivå.[310] Homogami er tendensen til at personer velger partner med en bakgrunn som ligner ens egen. En studie finner imidlertid at graden av homogami har gått ned blant personer som ble født i perioden 1900 til 1949. Blant de eldste alderskohortene er det en høy grad av homogami, men etter som utdanningsnivået stiger, øker graden av heterogami. For eksempel var om lag 70 prosent av ekteskap blant personer født på begynnelsen av 1900-tallet homogame, mens blant personer født på 1950-tallet var 40 prosent av ekteskapene homogame, det vil si at begge partnere hadde samme utdanningsnivå. Av ekteskapene som ble inngått mellom personer med ulik utdanningsbakgrunn, var det mest vanlig at menn «giftet seg nedover», det vil si at de ble gift med en kvinne med lavere utdanningsnivå enn seg selv. Dette reflekterer tendensen blant personer født på første halvdel av 1900-tallet til at menn har høyere utdanningsnivå enn kvinner.[311] Selv om tendensen til utdanningshomogami senere har gått noe ned, viser studier at den fremdeles er sterk blant personer utdannet som eksempelvis leger og jurister.[312]

Endring i familiemønstre i retning av at det er vanligere med samboerskap enn ekteskap, har ikke vært helt lik i alle grupper. En studie undersøkte forskjeller i foreldres sosioøkonomiske status ved å se på utdanningsbakgrunnen til gifte, samboende og personer ikke i samliv, ved første barns fødsel i perioden 1987–2001.[313] Gifte foreldre var i gjennomsnitt eldre, hadde lengre utdanning og høyere inntekt første gang de ble foreldre, sammenlignet med samboende eller ikke gifte foreldre. Lavest alder, utdanning og inntekt hadde foreldre som ikke levde i samliv ved barnets fødsel, i hovedsak barn født av enslig mor. Samtidig ble utdanningsforskjellene mellom samboende og gifte mindre i perioden som ble studert. Det foreligger ikke nyere publiserte tall.

Figur 5.5 Mors utdanningslengde ved første barns fødsel etter samlivsstatus. Gjennomsnitt for perioden 1987–2001. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsregisteret. Tall bearbeidet fra Skrede et al. 2011

Det er verdt å peke på at selv om de som er enslige foreldre ved første barns fødsel, i gjennomsnitt har et lavere utdanningsnivå, så er gruppen enslige foreldre på et gitt tidspunkt svært sammensatt. De fleste blir enslige foreldre som følge av samlivsbrudd etter at barna har begynt på skolen, og er ikke enslige foreldre på tidspunktet for første barns fødsel. Registerstatistikk viser at blant alle enslige foreldre med barn mellom 0 og 17 år har et flertall utdanning på universitets- eller høyskolenivå (38 prosent), om lag like mange har utdanning på videregående nivå (34 prosent) og en fjerdedel av enslige foreldre har utdanning på grunnskolenivå (24 prosent).[314] Tilsvarende andeler for alle par med barn mellom 0 og 17 år er henholdsvis 53, 33 og 12 prosent.[315]

5.6 Familiemønstre blant familier med innvandrerbakgrunn

Økt innvandring har ført til at det også er flere barn med innvandrerbakgrunn i Norge. Av 1,1 million barn under 18 år som bodde i Norge i begynnelsen av 2016, hadde 36 prosent innvandrerbakgrunn.[316] Samlet utgjorde barn under 18 år 22 prosent av befolkningen.[317] Av alle barn som ble født i Norge i 2014, hadde 19 prosent to innvandrerforeldre.[318]

Av barn med innvandrerbakgrunn hadde 19 prosent bakgrunn fra land i Europa, inkludert Tyrkia, 4 prosent fra land i Afrika og nær 10 prosent fra land i Asia. Resten av barna kom fra Amerika og Oseania. I alt 17 150 personer under 20 år flyttet til Norge i 2015. Av disse var 3 300 norske statsborgere. De fleste av disse kom fra Polen, Syria, Somalia og Sverige. Av personer under 18 år som kom til Norge alene som flyktning i 2015, var 14 prosent fra Eritrea, 11 prosent fra Afghanistan og 11 prosent fra Syria. Av barn og unge som kom som familiemedlem til flyktning, var 43 prosent statsborgere fra Somalia, mens 22 prosent var statsborgere fra Eritrea.[319]

I januar 2015 utgjorde innvandrere 8 prosent av folkemengden under 25 år. Andelen norskfødte med innvandrerforeldre var 7,5 prosent. Det var på samme tid flest barn og unge innvandrere i denne aldersgruppen fra Polen, Somalia og Litauen. En tredjedel av innvandrerne under 25 år kom til Norge før de fylte 6 år. Fire av ti innvandrere under 25 år hadde i 2015 flyktningbakgrunn. Norskfødte med innvandrerbakgrunn utgjør etter hvert en stadig større gruppe. Den største gruppen norskfødte med innvandrerforeldre i Norge er personer med foreldre fra Pakistan, etterfulgt av personer med bakgrunn fra Somalia.[320]

Barn med innvandrerbakgrunn utgjør en svært heterogen gruppe, og det er store variasjoner med hensyn til botid, språkkunnskaper, religiøs tilhørighet og foreldres arbeidsmarkedsintegrering, for å nevne noen forhold. Det er derfor vanskelig å si noe helt generelt om familiemønstre blant familier med innvandrerbakgrunn, men det finnes undersøkelser som har kartlagt forhold ved enkelte grupper av disse familiene.

En studie undersøkte familieinnvandring og ekteskapsmønstre i perioden 1990–2013.[321] Studien skiller mellom to typer familieinnvandring: personer som kommer for å etablere familie, det vil si gifte seg med en person som allerede bor i Norge, og personer som kommer for å gjenforenes med familie i Norge. Familiegjenforening er en viktig årsak til at barn under 18 år innvandrer til Norge, og antallet barn som kommer gjennom familiegjenforening, har økt siden 1990. I perioden 1990–2013 ankom 88 000 barn under 18 år gjennom familiegjenforening, mens 60 000 personer var 18 år eller eldre. Flest familiegjenforeninger etter 2004 har vært blant personer som først har arbeidsinnvandret til Norge. I perioden 1990–2013 har det kommet i overkant av 20 000 personer (barn og voksne) på familiegjenforening fra Polen, i overkant av 10 000 fra Somalia, og om lag 8 000 fra Irak, Litauen og Tyskland.

Når det gjelder ekteskapsinngåelser, viser den samme studien at det er mer vanlig å være gift blant innvandrere og deres norskfødte barn enn det er blant den øvrige befolkningen i tilsvarende alder.[322] En viktig årsak til dette er at innvandrere fra Afrika og Asia som oftest ikke er samboere, men starter parforholdet ved å inngå ekteskap. Blant innvandrere fra nordiske og øvrige europeiske land er imidlertid samboerskap utbredt. Selv om ekteskapsinngåelser er vanligere blant mange innvandrergrupper, har det vært en nedgang i andelen som gifter seg i begynnelsen av 20-årene også blant innvandrere. I 2014 var for eksempel henholdsvis 16, 8 og 7 prosent i aldersgruppen 21–23 år med innvandrerforeldre fra Tyrkia, Pakistan og Marokko gift. I 2000 var tilsvarende andeler 39, 25 og 22 prosent. Til sammenligning har andelen gifte i hele befolkningen i samme aldersgruppe gått ned fra 5 til 3 prosent. Det er imidlertid store forskjeller i valg av samlivsform mellom unge med bakgrunn fra ulike land. For eksempel er det vanlig med samboerskap blant unge fra Vietnam.

Det er også slik at mange innvandrere finner seg ektefeller fra samme land som dem selv. Dette gjelder både innvandrere fra asiatiske og afrikanske land og innvandrere fra Europa. Særlig gjelder dette europeiske arbeidsinnvandrere. Av ekteskap inngått blant kvinner med innvandrerbakgrunn fra Polen, Litauen, Afghanistan, Somalia, Sri Lanka, Vietnam og Irak i perioden 2008–2013 giftet over 50 prosent av disse seg med en fra samme landbakgrunn. Dersom man i tillegg hadde inkludert dem som har ektefelle som ikke er bosatt i Norge, ville andelen antakeligvis vært høyere.

Blant norskfødte med innvandrerbakgrunn er det kun noen landgrupper som er store nok til å føre statistikk over. Men for eksempel i gruppen av kvinner med pakistansk landbakgrunn var det kun 2,5 prosent som giftet seg med en uten innvandrerbakgrunn i perioden 2008–2013. Det er også lave andeler norskfødte med innvandrerbakgrunn fra land som Tyrkia og Marokko som inngår ekteskap med en person uten innvandrerbakgrunn.[323]

Det er også en sammenheng mellom tidspunktet for ekteskapsinngåelse og landbakgrunnen til ektefellen. Kvinner med innvandrerbakgrunn som gifter seg med en fra samme landbakgrunn, inngår ekteskap tidlig. Personer som gifter seg på tvers av egen bakgrunn, er jevnt over eldre når de gifter seg. Blant personer uten innvandrerbakgrunn som gifter seg med en med innvandrerbakgrunn, er det særlig menn som inngår ekteskap med en kvinne med innvandrerbakgrunn. Disse mennene har høyere alder for ekteskapsinngåelse enn snittalderen for førstegangsekteskap.[324]

5.7 Endringer i fruktbarhet[325]

Fra 1960-tallet har det vært en generell nedgang i fruktbarhetsnivået i hele den vestlige verden (se kapittel 4). Nedgangen skyldes antakelig et samspill mellom mange faktorer.[326] Det finnes en omfattende demografisk forskningslitteratur om fruktbarhet. En kunnskapsgjennomgang konkluderer imidlertid med at det mangler studier som kan belyse hvordan ulike forhold i arbeidsmarkedet som yrkesvalg, lønnsforhold, arbeidstid, midlertidige stillinger og utrygghet på arbeidsmarkedet påvirker fruktbarheten. Det er dessuten få studier av menns fruktbarhetsatferd og av hva som påvirker beslutninger om å få barn på parnivå.[327] Et av de feltene det har vært forsket en god del på, er sammenhengen mellom utdanning og fruktbarhet, og sentrale funn beskrives her.

5.7.1 Fruktbarhet og utdanning

I forskningslitteraturen er det vanlig å skille mellom fire ulike forhold som påvirker sammenhengen mellom utdanning og fruktbarhet: balansering av roller (om det passer å få barn nå, det vil si alternativkostnaden ved å få barn eller kombinasjonen av å få barn mens man samtidig er student), økonomiske muligheter til å få barn (om man har råd til å få barn nå), kunnskap (om prevensjonsbruk og eventuelt tilgang til abort) og sjansene for å finne en partner.[328]

En studie av sammenhengen mellom fruktbarhet og utdanning for kohortene født rett etter krigen (1945–1949) og de født på begynnelsen av 1960-tallet (1960–1964) finner at fruktbarheten for ulike utdanningsgrupper har endret seg relativt mye i dette tidsrommet, og at det er store kjønnsforskjeller.[329] Blant menn har andelen barnløse økt, og kohortfruktbarheten har gått ned for alle utdanningsgrupper, unntatt blant menn med høyere grad fra universitet eller høyskole. Blant den sistnevnte gruppen er fruktbarheten stabil. For kvinner har forskjellene i fruktbarhet etter utdanningsnivå blitt mindre over tid. Kohortfruktbarheten har gått noe ned blant kvinner med lav utdanning og økt noe for kvinner med lang universitets- eller høyskoleutdanning. Total sett har altså forskjellene i fruktbarhet blitt mindre blant kvinner med ulikt utdanningsnivå, mens forskjellene i fruktbarhet for menn med høy og menn med lav utdanning har økt.

Tabell 5.2 Andelen barnløse i prosent og samlet kohortfruktbarhet ved 45-års alder i ulike utdanningsgrupper. Menn

Menn

1945–1949

1960–1964

Barnløse, prosent

Kohortfruktbarhet, rater

Barnløse, prosent

Kohortfruktbarhet, rater

Grunnskole

19

1,91

22

1,81

Videregående skole

13

2,01

17

1,94

Høyskole/universitet – lavere grad

12

2,02

17

1,95

Høyskole/universitet – høyere grad

11

2,10

13

2,12

Kilde: Lappegård et al. 2013, tabell 9.1, side 143

Tabell 5.3 Andelen barnløse i prosent og samlet kohortfruktbarhet ved 45-års alder i ulike utdanningsgrupper. Kvinner

Kvinner

1945–1949

1960–1964

Barnløse, prosent

Kohortfruktbarhet, rater

Barnløse, prosent

Kohortfruktbarhet, rater

Grunnskole

8

2,29

10

2,15

Videregående skole

8

2,10

11

2,04

Høyskole/universitet – lavere grad

12

2,03

13

2,04

Høyskole/universitet – høyere grad

18

1,77

14

2,01

Kilde: Lappegård et al. 2013, tabell 9.1, side 143

Lengden på kvinners utdanning har lite å si for hvor mange barn kvinner får. For menn har utdanning derimot relativt mye å si for sannsynligheten for å bli far. Menn med grunnskoleutdanning har størst sannsynlighet for aldri å bli far; om lag én av fem menn i denne gruppen forblir barnløse. Denne gruppen av menn får også færre barn, dersom de blir fedre.

Det finnes flere undersøkelser av sammenhengen mellom kvinners økte utdanning og økt alder for førstegangsfødende. En internasjonal studie undersøkte dette ved å sammenligne alder ved første fødsel etter utdanningsnivå blant kvinner født på 1950-tallet og 1960-tallet i henholdsvis Norge, Frankrike og Storbritannia.[330] Studien fant ulike mønstre for de tre landene. I Storbritannia gjaldt senere tidspunkt for første fødsel først og fremst kvinner med videregående utdanning eller høyere, mens i Norge og Frankrike omfattet senere fødsler kvinner på alle utdanningsnivåer. I Norge og Frankrike var det i tillegg slik at stadig flere kvinner tilhører gruppen med høyere utdanning, noe som bidrar til å forsterke tendensen til at kvinner får barn senere. Siden også kvinner med lavere utdanning i Norge og Frankrike får barn senere, tolker forskerne bak studien dette som en indikasjon på at utdanningsnivå alene ikke er med på å bestemme tidspunktet for graviditet, men at også andre forhold kan påvirke tidspunktet for barnefødsler, og at slike forhold kan variere mellom land.

En annen internasjonal sammenlignende studie har undersøkt hypotesen om alternativkostnad for kvinner med lang utdanning som årsak til senere barnefødsler.[331] Hypotesen om alternativkostnad sier at hvis kvinner må redusere arbeidstiden sin når de får barn, så vil høyt utdannede kvinner ha et relativt sett større økonomisk tap ved å få barn enn kvinner som ikke tjener like godt. Ordninger som legger til rette for at det skal være mulig å kombinere yrkesaktivitet med det å få barn, kan imidlertid tenkes å motvirke slike forskjeller. Studien sammenlignet forskjeller i førstefødselsrater etter utdanning i sju ulike land med ulike ordninger som legger til rette for å kombinere yrkesaktivitet og barneomsorg. Studien finner at kvinner med lav utdanning i angloamerikanske og sør-europeiske land fortsatt får sitt første barn tidlig, mens i Norge og Frankrike er forskjeller i førstefødselsrater blant kvinner med ulikt utdanningsnivå avtakende. Forskerne konkluderer med at studien gir støtte til antakelsen om at en familiepolitikk som legger til rette for å kombinere lønnsarbeid og barneomsorg, bidrar til å utjevne sosioøkonomiske forskjeller i fruktbarhet.

Et annet forhold forskningen om fruktbarhet og utdanning har vært opptatt av, er om et økt utdanningsnivå bidrar til at det fødes færre barn. Er det slik at kvinner med høyere utdanning får færre barn fordi de har lang utdanning? Spørsmålet er altså om det er en selvstendig effekt av varigheten av kvinners utdanning. En norsk studie benytter endringen i obligatorisk skolegang til å studere dette, og denne studien finner ikke en slik effekt.[332] Lengre obligatorisk skolegang og dermed økt utdanningsnivå resulterte ikke i at kvinner fikk færre barn eller forble barnløse. Andelen tenåringsfødsler gikk imidlertid ned da kvinner fikk lengre skolegang, og kvinnene forskjøv fødslene utover i 20-årene. En annen norsk studie bekrefter dette funnet og finner heller ikke at endring i kvinners utdanningsnivå fører til at kvinner føder færre barn.[333] Barnefødslene forskyves i tid, men det ser ikke ut til at fruktbarheten reduseres som følge av kvinners økte utdanningslengde.

En annen norsk studie fant forskjeller i fruktbarhet mellom kvinner med høy og lav utdanning.[334] Gjennomsnittlig barnetall er litt lavere blant kvinner med høy utdanning sammenlignet med kvinner med lav utdanning. Barnefødsler ser imidlertid ut til å være mer til hinder for utdanning enn utdanning er for barnefødsler. Kvinner som tar høy utdanning, får barn senere, mens kvinner som får barn tidlig, ofte ikke starter på eller fullfører høyere utdanning. Studien trekker frem at bakenforliggende forhold kan påvirke denne sammenhengen. For eksempel hvis kvinner som er lite motiverte for høyere utdanning og samtidig ønsker seg mange barn, kan denne seleksjonseffekten forklare forskjellen i fruktbarhet mellom kvinner med ulikt utdanningsnivå.

Spørsmålet om ulike arbeidsvilkår i ulike typer jobber påvirker fruktbarheten, har vært reist. Det er høy kvinnelig yrkesdeltakelse i Norge, og de fleste mødre er i jobb. Samtidig er det norske arbeidsmarkedet kjønnsdelt i den forstand at flere kvinner jobber i offentlig sektor enn i privat, og at menn er i flertall i ledende stillinger (se kapittel 6). Det finnes ikke data for fruktbarhet etter yrke, men en studie har sett på sammenhengen mellom yrkesdeltakelse og fruktbarhet blant kvinner med ulik utdanningsbakgrunn i perioden 1990–2014.[335] Denne viser at det er forskjeller i fruktbarhet blant kvinner etter fagretning på utdanningen. Kvinner med utdanninger rettet mot kvinnedominerte yrker i offentlig sektor, som lærer, pleie og omsorg og sosialfag, får i gjennomsnitt flere barn enn kvinner med andre utdanningsretninger. Disse kvinnene har et høyere fruktbarhetstall enn alle andre utdanningsgrupper i perioden 1990 til 2014. Siden 2009 har fruktbarheten gått ned i alle utdanningsgrupper, men den har gått relativt sett mer ned i gruppen av kvinner med utdanning innenfor kvinnedominerte yrker i offentlig sektor. Det er først og fremst nedgang i tredjefødselsrater som slår ut i den sistnevnte gruppen.

Samlivsbrudd kan øke fruktbarheten i enkelte grupper, men samtidig kan også samlivsbrudd påvirke muligheten for å forbli barnløs. En norsk studie fant at gruppen av personer som opplever minst ett samlivsbrudd, og som har en lang periode som singel før og etter samlivsbruddet, også hadde høyere sannsynlighet for å forbli barnløs.[336] Konsekvensen av å ha flere partnere kan dermed for noen være at de aldri blir foreldre. Samlivsbrudd ser dermed ut til å påvirke fruktbarheten både i positiv og negativ retning, og det vil variere hvordan dette slår ut for ulike grupper av menn og kvinner.

Mange etablerer seg i nytt forhold etter et samlivsbrudd, og flere vil også få barn sammen med den nye partneren. Studier har vist at menn og kvinner med lav utdanning og inntekt har større sannsynlighet for å få barn med flere partnere. I tillegg har menn med høy utdanning og inntekt større sannsynlighet for å bli far med flere ulike partnere. En slik økt sannsynlighet er ikke påvist for kvinner med høy utdanning. Funnet forklares ved at menn med lav utdanning og inntekt har høyere sannsynlighet for samlivsbrudd og dermed oftere er «tilgjengelige» for en ny partner. Menn med høy utdanning og inntekt kan ha egenskaper som gjør at de hyppigere velges som partner. Hvis menn med høy utdanning opplever samlivsbrudd, har de med andre ord høy sannsynlighet for å bli «valgt på nytt» av en annen partner. En annen forklaring kan være at de også har sterkere preferanser for å få flere barn.[337]

En annen internasjonal studie som også inkluderte Norge, fant at blant kvinner økte sannsynligheten for å få barn med en ny mann fra 1980-tallet til 2000-tallet, og at en betydelig andel av nyfødte har foreldre som har barn fra før med en annen partner. Studien fant også at kvinner med lav utdanning har høyest sannsynlighet for å få barn med flere partnere.[338]

5.7.2 Fruktbarhet blant innvandrere[339]

Hoveddelen av innvandrerne som kommer til Norge, er relativt unge. Dette har ført til en vekst også i antallet kvinner med innvandrerbakgrunn i fruktbar alder. I 2012 utgjorde innvandrere 12 prosent av den norske befolkningen, men 23 prosent av nyfødte barn hadde en mor som var innvandrer. Femten år tidligere var denne andelen færre enn hvert tiende barn. Fruktbarheten blant kvinner med innvandrerbakgrunn har gått ned på 2000-tallet. I 2000 hadde kvinner med innvandrerbakgrunn en periodefruktbarhet på 2,6 barn, mens den i 2012 var på 2,1 barn. Økningen i andelen barn født av en mor med innvandrerbakgrunn skyldes derfor i hovedsak at det er flere innvandrere i Norge enn tidligere, ikke at kvinner med innvandrerbakgrunn får veldig mange barn.

Kvinner med innvandrerbakgrunn i Norge er en sammensatt gruppe, og det er til dels store variasjoner i fruktbarheten mellom kvinner fra ulike land. Likevel er den generelle trenden en nedgang i fruktbarheten sammenlignet med ti til femten år tilbake.

Nedgangen i fruktbarhet har vært markant blant kvinner fra Asia, Afrika og Latin-Amerika. Dette skyldes to forhold. For det første synker fruktbarheten jo lengre tid kvinnene har bodd i Norge. Kvinner som kom til Norge før de fylte 18 år, og som har lang botid, har lavere fruktbarhet enn kvinner som kom til Norge etter at de var voksne. For det andre speiler kvinner med innvandrerbakgrunn fruktbarhetsmønsteret til landet de innvandret fra. Fruktbarheten har gått markant ned i store deler av verden de siste tiårene, og det er grunn til å tro at kvinnene er preget av denne trenden før de kommer til Norge. Unntaket her ser ut til å være kvinner som innvandrer fra Øst-Europa, som er land med en lavere fruktbarhet enn i Norge. Kvinner som har innvandret fra for eksempel Polen og Litauen, har imidlertid en fruktbarhet som ligger over det generelle fruktbarhetsnivået i Norge.

Døtre av kvinner med innvandrerbakgrunn har en langt lavere fruktbarhet enn sine mødre, og det ser også ut til at den er noe lavere enn blant norskfødte uten innvandrerbakgrunn. Etterkommere etter utenlandsfødte er foreløpig ganske unge, og det er for tidlig å si hvordan fruktbarhetsmønsteret vil utvikle seg, men nivået ligger an til å bli lavere enn for deres mødre.

5.7.3 Fruktbarhet, abort og prevensjon

Et forhold som påvirker fruktbarheten, er kunnskapen om, og tilgangen til, prevensjon og abort. I 2015 ble det gjennomført 14 000 aborter i Norge, noe som tilsvarer 11,7 aborter per 1 000 kvinner. De aller fleste abortene ble utført tidlig i svangerskapet, før niende svangerskapsuke.

De siste ti årene har det vært en nedgang i andelen aborter, særlig blant tenåringer. For eksempel var andelen aborter blant kvinner i alderen 15–19 år 8,3 per 1 000 kvinner i 2015, den laveste registrerte andelen aborter blant tenåringer siden abortregisteret ble opprettet i 1979. To år tidligere, i 2013, var andelen tenåringsaborter 10,1. Den høyeste andelen aborter finnes i aldersgruppen 20–29 år, men også her har det vært en nedgang de siste årene. I aldersgruppen 20–24 år var andelen 21,1 per 1 000 kvinner i 2015, sammenlignet med 30,2 per 1 000 kvinner i 2008.

Det er regional variasjon i andelen aborter. Oslo, Finnmark og Troms har de høyeste tallene med henholdsvis 16,0, 15,5 og 13,6 aborter per 1 000 kvinner i fruktbar alder (15–49 år), mens lavest aborttall har Vest-Agder, Møre og Romsdal og Aust-Agder med ratene 8,6, 8,8 og 9,0 aborter per 1 000 kvinner.

Det har vært et mål for myndighetene å forebygge uønskede svangerskap, og flere tiltak har vært satt i verk for å redusere aborttallene. Dette inkluderer tiltak som økt kunnskap om kropp og seksualitet blant unge, bedre tilgang til de tjenestene som er nødvendige for å ha et godt og trygt seksualliv, lett tilgang til prevensjon, reseptfri nødprevensjon, og at jordmødre og helsesøstre har rett til å skrive ut hormonell prevensjon. For tenåringer er det satt inn tiltak som subsidiert prevensjon, gratis kondomer, gratis opplysningstelefon om seksualitet, en styrking av studenthelsetjenesten og etablering av flere helsestasjoner for ungdom. Man antar at hovedårsaken til den registrerte nedgangen i svangerskapsavbrudd blant tenåringer skyldes tilbudet om subsidiert prevensjon.[340]

5.7.4 Adopsjon[341]

I 2015 ble det gjennomført 354 adopsjoner i Norge. Det er det laveste registrerte adopsjonstallet siden 1960-årene, da adopsjonsstatistikken ble laget første gang.

Figur 5.6 Adopsjoner 1996–2015. Antall

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken

Nedgangen i antallet adopsjoner skyldes færre utenlandsadopterte. Av de adopterte i 2015 var det 132 utenlandsadopsjoner. Til sammenligning var det nærmere 800 slike adopsjoner i 1998. Siden 2005 har antallet gått ned med 81 prosent, fra 704 til 132 adopterte barn.

I 2015 ble det adoptert 91 gutter og 41 jenter fra utlandet, og siden 2009 har det blitt adoptert flere gutter enn jenter fra utlandet. Dette har sammenheng med en kraftig nedgang i antallet jenter adoptert fra Kina. Åtte av ti utenlandsadopterte var under fem år gamle da de kom til Norge, og 42 prosent var i aldersgruppen null–to år.

I 2015 ble det gjennomført 160 stebarnsadopsjoner. Det var en liten overvekt av jenter. Stebarnsadopterte er betraktelig eldre enn utenlandsadopterte. Hele 76 prosent var i aldersgruppen fem år eller eldre, mens tilsvarende andel blant utenlandsadopterte var 23 prosent. Bare 23 prosent av stebarnsadopterte var i aldersgruppen null–to år. Stort sett var dette adopsjoner av barn med norsk statsborgerskap, og tre av fire ble adoptert av stefar. I tillegg ble 54 fosterbarn adoptert i 2015.

5.8 Samlivsbrudd

5.8.1 Skilsmisser

Samtidig med at antallet ekteskapsinngåelser falt gjennom 1970- og 1980-tallet, steg antallet skilsmisser. Siden midten av 1990-tallet har imidlertid antallet skilsmisser flatet ut og deretter sunket noe. Antallet årlige skilsmisser ligger nå på om lag 10 000.

Figur 5.7 Ekteskap og skilsmisser. 1966–2014. Antall

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk

Skilsmisseraten, det vil si antallet skilsmisser per 1 000 gifte og separerte, lå i 1981 på 7,4, for deretter å stige. Et toppunkt ble nådd i 2005, da skilsmisseraten var 12,9 for kvinner. I 2015 hadde skilsmisseraten gått ned til 10,6. Gifte personer som ønsker å skille seg, må først ta ut separasjon. Tiden fra separasjonen til det er mulig å ta ut skilsmisse, er på minimum ett år. I 2015 ble det tatt ut 10 507 separasjoner, og 9 306 skilsmisser ble innvilget.

Ikke alle gifte har like stor risiko for skilsmisse. Sannsynligheten for skilsmisse er høyere for par med lav utdanning enn for par med høyere utdanning. En studie har for eksempel estimert at par hvor begge partnerne hadde lav utdanning, hadde mer enn fire ganger høyere sannsynlighet for skilsmisse sammenlignet med par hvor begge hadde høy utdanning.[342] Den samme studien fant også at skilsmisserisikoen økte dersom en av partnerne tok mer utdanning etter at man hadde giftet seg. Årsaken til dette kan være at partneres utdanningsløp kan være en stressfaktor for forholdet. En annen årsak kan være at personer som lever i dårlige parforhold, kan forvente en skilsmisse og ønsker å forbedre sin egen utdanning for å kunne ha et bedre økonomisk grunnlag for å klare seg etter en skilsmisse.

Figur 5.8 Barn som opplevde separasjon. 1999–2014. Antall

Kilde: Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk

Det er for tidlig å si om den svake nedgangen i antallet skilsmisser som har vært de siste tiårene, er starten på en trend mot mer stabile ekteskap, eller om dette er et forbigående fenomen. Økt gjennomsnittsalder ved giftemål kan ha betydning for fremtidige skilsmisserater. En mulighet er at høyere alder ved ekteskapsinngåelse trekker i retning av færre skilsmisser i fremtiden. Det har blitt større frihet i valg av samlivsform, og de fleste er samboere før de blir gift. Dette kan bety at parene er mer sikre og motiverte for å bli i parforholdet når de først går til det skritt å gifte seg.

5.8.2 Samlivsbrudd blant samboere

Undersøkelser viser at samboerskap er mindre stabile enn ekteskap, og sannsynligheten for samlivsbrudd er langt høyere for samboere enn for gifte. Dette kan indikere at foreldrenes samlivsstatus kan ha betydning for barn. Samboerpar med lav utdanning har høyere sannsynlighet for å oppleve samlivsbrudd enn samboerpar med høy utdanning.[343] Det er imidlertid særlig samboere uten barn som har høy bruddfrekvens.

I perioden 2013–2015 gikk omtrent hvert tredje samboerskap uten barn i oppløsning, mot hvert femte der det var felles barn. Men samboere med barn har dobbelt så høy risiko for samlivsbrudd sammenlignet med gifte med barn.[344] Felles barn ser ut til å stabilisere samlivet og senke tilbøyeligheten for samlivsoppløsning,[345] samtidig som denne effekten er sterkere for gifte med felles barn enn for samboere med felles barn. Mulige forklaringer på en slik effekt kan være at samboere som opplever at forholdet til partneren er mindre godt, kan være mindre tilbøyelige til å ønske å gifte seg. Det vil si at det blir en opphopning av personer med lavere kvalitet på samlivet og med forhøyet sannsynlighet for samlivsbrudd blant samboere. En annen forklaring kan være at samboere gjennomgående er yngre når de får barn, og at de opplever det å få barn som en større belastning for samlivet enn personer som er eldre når de får barn. Dette kan være med på å øke sannsynligheten for samlivsbrudd blant samboere og redusere sannsynligheten for skilsmisse blant gifte.

I 2014 var det om lag 11 800 barn under 18 år som opplevde at foreldrene tok ut separasjon. Antallet barn som opplever at foreldrene har tatt ut seperasjon, har gått ned de siste 15 årene. Dette tallet inkluderer imidlertid ikke brudd blant samboere. Det betyr at det reelle antallet barn som opplever foreldres samlivsbrudd, enten gjennom separasjon eller brutt samboerskap, er langt høyere enn det som fremkommer av statistikken over registrerte separasjoner. Beregninger for 1999 viste at det årlig var 14 000 barn under 18 år som opplevde at foreldrene tok ut separasjon, mens det totale antallet barn som opplevde foreldrebrudd det året, var anslått til om lag 21 400. Av dette utgjorde barna til tidligere gifte foreldre to tredjedeler, mens en tredjedel hadde samboerforeldre som flyttet fra hverandre.[346] Dette estimatet inkluderer kun samboere med ett felles barn. Barn som lever med mor eller far og dennes samboer, er ikke inkludert. Et anslag over samlivsbrudd også i denne gruppen ville bringe det totale antallet barn som opplevde samlivsbrudd i 1999, opp til 27 000–30 000 barn. Estimatet er usikkert, men illustrerer likevel at separasjonstall ikke alene fanger opp antallet barn som opplever foreldres samlivsbrudd hvert år. Nyere estimater foreligger imidlertid ikke.

5.8.3 Enslige foreldre

Om lag én av fem husholdninger med barn er en enslig forsørger-husholdning. Dette er et gjennomsnitt for husholdninger med barn mellom 0 og 17 år, men andelen enslige foreldre varierer med barnets alder.[347] Om lag ett av ti barn er født av en enslig mor. Blant 17-åringer er det 24 prosent som bor med en enslig mor eller far, og dersom man også inkluderer dem som bor sammen med bare mor og en steforelder, så bor nesten 40 prosent av 17-åringer kun med en av sine biologiske foreldre. Mange barn opplever endringer i familiesituasjonen i løpet av barndommen som følge av foreldres samlivsbrudd. For eksempel bodde 15 prosent av alle 6-åringer i 2011 med en enslig forelder, mens den tilsvarende andelen for 17-åringer var 24 prosent.[348]

Figur 5.9 Barns bosted etter alder på barnet og foreldrenes samlivsform. 2011. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, folke- og boligtellingen

Barn som bor med en biologisk forelder og en steforelder, regnes i registerstatistikken ikke for å bo med en enslig forelder. Men intervjuundersøkelser har vist at nesten halvparten av samværsfedre enten var gift eller samboer med en ny person (stemor), mens litt over halvparten av samværsfedre var enslige. I 2012 så enslige samværsfedre og samboende samværsfedre i snitt barnet sitt 9,4 dager per måned, mens samværsfedre som har giftet seg på nytt, hadde noe sjeldnere samvær med barnet sitt, i snitt 7,7 dager per måned.[349]

Boks 5.3 Statistikk over enslige foreldre

Det finnes ulike kilder til å estimere antallet enslige forsørgere i befolkningen, og disse vil gi noe ulikt resultat. Familiestatistikken til Statistisk sentralbyrå er laget ut fra registrert bosted (formelt bosted). Erfaringsmessig gir statistikk basert på registerinformasjon og formelt bosted i gjennomsnitt noe færre aleneboende og enslige foreldre, lavere gjennomsnittlig husholdningsstørrelse og færre samboerpar enn statistikk basert på intervjuundersøkelser og faktisk bosted.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, familie- og husholdsstatistikk

Ulike kilder gir noe ulike anslag for antallet enslige foreldre. Tar man utgangspunkt i barn, var det i 2016 i familiestatistikken registrert 146 200 barn mellom 0 og 17 år boende hos bare mor, mens 33 000 barn var registrert boende hos bare far (tabell 5.4). Dette utgjør henholdsvis 13 og 3 prosent av alle barn. I tillegg bodde 7 prosent av alle barn med mor og stefar, mens 1 prosent var registrert bosatt med far og stemor. Andelen barn som bor med begge foreldre (gifte eller samboende), har vært stabil og ligger i 2016 på 76 prosent.[350]

Tabell 5.4 Antall barn 0–17 år etter foreldrenes samlivsform. 2001–2016. Prosent

Antall barn

Prosent

2001

2011

2016

2001

2011

2016

Barn som bor med sine gifte foreldre

652 204

619 814

610 100

62

56

55

Barn som bor med sine samboende foreldre

154 365

202 993

233 473

15

18

21

Barn som bor bare med mor

146 320

160 253

146 226

14

15

13

Barn som bor med mor og steforelder

67 324

72 697

72 651

6

7

7

Barn som bor bare med far

20 950

32 272

33 010

2

3

3

Barn som bor med far og steforelder

8 367

13 971

16 314

1

1

1

Totalt

1 049 530

1 102 000

1 111 774

100

100

100

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, familie- og husholdsstatistikken

Dersom man tar utgangspunkt i privathusholdninger med barn finner man at 112 000 husholdninger består av mor/far med barn mellom (se tabell 5.1). Det vil si at om lag 17 prosent av alle husholdninger med barn var en enslig forsørger husholdning Denne andelen har ligget stabilt på 2000-tallet.

I folke- og boligtellingen fra 2011 ble det registrert 186 340 husholdninger med enslig mor/far, hvorav 144 240 eller 77 prosent var enslig mor og 42 100 eller 23 prosent var enslig far. Folke- og boligtellingen viser et noe høyere antall husholdninger med enslig mor/far enn den løpende husholdsstatistikken.

Enslige foreldre har rett til utvidet barnetrygd. Foreldre må selv søke om å få dette innvilget. Barnetrygdstatistikken viser at 124 086 personer mottok utvidet barnetrygd i 2016, 18 prosent av alle mottakere av barnetrygd. Av disse ble 80 prosent utbetalt til enslig mor og 20 prosent til enslig far. Barnetrygdstatistikken indikerer en noe lavere andel enslige foreldre-husholdninger og en noe høyere andel enslige mødre enn folke- og boligtellingen.

Det er mest vanlig at store barn (6–17 år) bor hos en enslig forelder. På 2000-tallet har det vært en økning i antallet store barn som bor med enslig mor eller enslig far.

Figur 5.10 Enslig mor/far etter barnets alder. 2001 og 2011. Antall personer

Kilde: Statistisk sentralbyrå, folke- og boligtellingen

Enslige foreldre har i snitt et noe lavere utdanningsnivå enn gjennomsnittet i befolkningen. Av foreldre som bor hver for seg og har minst ett felles barn under 18 år, så har 72 prosent av fedrene og 61 prosent av mødrene ungdomsskole eller videregående skole, 18 prosent av fedrene og 32 prosent av mødrene har universitets- eller høyskoleutdanning på mellom 1 og 4 år. Om lag 7 prosent av fedrene og 5 prosent av mødrene hadde lang universitetsutdanning (fem år eller mer).[351]

I forbindelse med barnebidragsreformen 2003 ble det gjennomført en del studier av enslige foreldre og deres økonomiske situasjon, men det er lite oppdatert kunnskap om enslige foreldre. I den grad det har vært forsket på denne gruppen, har det vært et fokus på samværsformer og delt bosted.

5.8.4 Barns samvær med foreldre etter samlivsbrudd

Både husholdsstatistikken og folke- og boligtellingen referert til i avsnittet over tar utgangspunkt i folkeregistrert adresse. Ingen kan være oppført med mer enn én adresse i folkeregisteret. Barn med foreldre som ikke bor sammen, vil i de fleste tilfeller veksle mellom å bo på sin folkeregistrerte adresse og hos den andre forelderen. Registerbasert befolkningsstatistikk er derfor dårlig egnet til å vise hva slags bostedsordning barn med foreldre som ikke bor sammen, praktiserer, og hvor mye tid disse barna tilbringer sammen med hver av foreldrene.

For å undersøke bostedsordninger for barn med foreldre som bor hver for seg, har det blitt gjennomført spørreundersøkelser i tre omganger på 2000-tallet, siste gang i 2012. Disse undersøkelsene har hentet inn opplysninger fra både mor og far som bor hver for seg, og som har barn under 18 år. Svarene på undersøkelsene varierer noe etter hvem av foreldrene som blir spurt. Fedre oppgir i noe større grad enn mødre at det praktiseres delt bosted for barnet. I 2012 oppga 29 prosent av fedrene og 21 prosent av mødrene at barnet hadde delt bosted.

Tabell 5.5 Barnets bosted blant foreldre som bor hver for seg. Svar fra alle foreldre, fra fedre og fra mødre. 2012. Prosent

Barnets boordning i dag

Hos mor

Hos far

Delt bosted

Hos andre

Uoppgitt

I alt

Antall

Alle foreldre

2002

84

7

8

0

1

100

2 306

2004

82

8

10

0

0

100

2 696

2012

66

8

25

0

0

100

2 552

Fedre

2002

79

10

11

0

0

100

1 080

2004

76

11

12

0

0

100

1 297

2012

61

10

29

1

-

100

1 253

Mødre

2002

84

8

7

0

1

100

1 226

2004

82

7

10

0

0

100

1 399

2012

71

7

22

0

0

100

1 299

Kilde: Lyngstad et al. 2014, tabell 2.3, side 17

Ellers finner man det samme utviklingsmønsteret basert på svarene fra både mor og far: Delt bosted har blitt lang vanligere. Mens 7 prosent av mødrene og 11 prosent av fedrene i 2002 oppga å ha delt bosted, så var dette steget til henholdsvis 21 og 29 prosent i 2012. Delt bosted vil si at barnet bor omtrent like mye hos far som hos mor, altså om lag 14 dager per måned hos hver av foreldrene.[352] Intervjuundersøkelsen viser også at delt bosted har blitt vanligere på tvers av ulike kjennetegn ved foreldrene. Delt bosted har blitt vanligere blant foreldre med både lavt og høyt konfliktnivå, blant foreldre med både små og store barn og blant foreldre med både små og store sosioøkonomiske ressurser.[353]

Blant foreldre som ikke har delt bosted, er det mer vanlig at barnet bor hos mor. For eksempel svarte 71 prosent av mødrene i 2012 at barnet bodde hos dem, mot 84 prosent ti år tidligere. Nedgangen skyldes at flere har delt bosted og ikke bor fast hos mor. Andelen barn med bosted hos far har vært stabil på hele 2000-tallet med 7–8 prosent, i henhold til mødrene og rundt 10 prosent i følge fedrene.[354]

Et annet utviklingstrekk på 2000-tallet er at andelen barn som ikke har noe kontakt med far, har gått ned.[355] Kun 2 prosent av fedrene, ifølge dem selv, hadde ikke sett barnet etter samlivsbruddet eller etter barnets fødsel. I tillegg oppga 12 prosent av fedrene at de ikke hadde samvær med barnet i løpet av en vanlig måned. Det er kun 3 prosent av fedrene som oppgir ikke å ha hatt hverken samvær eller annen type kontakt via telefon, e-post eller sosiale medier i løpet av den siste måneden.[356] Det er imidlertid viktig å merke seg at det er størst rapportert frafall i undersøkelsen blant fedre med lav inntekt og lite utdanning. Dette er grupper som i tidligere forskning har vist seg å ha minst kontakt med sine barn.[357]

Om lag 15 prosent av foreldrene oppga at det var stor grad av konflikt mellom dem, mens 35 prosent svarte at det ikke var konflikt i det hele tatt.[358] Foreldresamarbeidet var mer preget av konflikt i de tilfellene hvor foreldrene aldri hadde bodd sammen, hadde kun ett felles barn sammen, hadde små barn eller hadde lav utdanning.[359] Det kan med andre ord være kjennetegn ved foreldrene som forklarer kvaliteten på samarbeidet mellom foreldre etter samlivsbrudd, og ikke nødvendigvis hvorvidt foreldrene praktiserer delt bosted for barnet eller ikke.

Utviklingen har gått i retning av en større grad av delt bosted. Det er imidlertid lite kunnskap om barns opplevelse av delt bosted i Norge, og om hvilke følger dette har for barn.[360] Det er også svært lite kunnskap om barns forhold til foreldres nye partnere eller steforeldre etter et samlivsbrudd, og om i hvilken grad steforeldre for eksempel bidrar til husholdningsøkonomien eller tar et økonomisk ansvar for den nye partnerens barn.[361]

6 Utdanning, yrkesaktivitet og tidsbruk

Foreldres utdanningsnivå og yrkesaktivitet vil kunne påvirke barns velferd. I tillegg sier foreldres fordeling av tid brukt til yrkesaktivitet og omsorg for barn noe om graden av likestilling i samfunnet. I dette kapitlet beskrives utviklingstrekk i utdanning, yrkesaktivitet og tidsbruk blant kvinner og menn, og blant foreldre.

6.1 Utdanning

Utdanning legger grunnlag for barns velferd på ulike vis. Hvordan barn deltar i utdanning, og hvilket utdanningsnivå de får, vil være med på å bestemme deres senere yrkesaktivitet. I tillegg vil foreldres utdanningsnivå kunne være av betydning for barns velferd her og nå, ved å påvirke foreldrenes tilknytning til arbeidslivet. Utdanning er også viktig for å nå samfunnsmål om integrering av innvandrere, likestilling i arbeidslivet og sosial mobilitet. Men utdanning vil potensielt kunne påvirke mange forhold ved familiers liv. For eksempel vil lange utdanningsløp føre til at mange lever en utvidet ungdomstid, og at unge voksne skyver på tidspunktet for når de selv etablerer familie og får egne barn. Flere kvinner tar høyere utdanning og bidrar til økt kvinnelig yrkesaktivitet og lengre arbeidstid blant kvinner, også blant kvinner med barn. Dette kan ha innvirkning på hvordan familiene organiserer sitt hverdagsliv, men også for når og hvor mange barn kvinner får. Videre er det klare sammenhenger mellom utdanningslengde og yrkesaktivitet og lønn. Men ikke alle grupper i befolkningen har tatt del i den utdanningsveksten som har vært. For eksempel er det flere menn enn kvinner som ikke fullfører videregående opplæring, flere innvandrergrupper, særlig flyktninger,[362] har lavere utdanningsnivå enn snittet i den norske befolkningen, og utdanningsvalg og -lengde er fremdeles i stor grad styrt av sosialt opphav.

6.1.1 Videregående opplæring

Det er et uttalt politisk mål i Norge at flest mulig skal fullføre videregående opplæring. Andelen av et årskull som starter på videregående etter grunnskolen, er høy, 96–97 prosent.[363] Men ikke alle som starter, fullfører. Frafall fra videregående opplæring har lenge vært diskutert som et samfunnsproblem.

Statistikk over gjennomstrømning på videregående opplæring viser at av elever som startet i 2010, fullførte 59 prosent på normert tid, mens ytterligere 14 prosent fullførte i løpet av fem år, 15 prosent sluttet underveis, og 7 prosent gjennomførte uten å bestå. Fem prosent var fremdeles i videregående opplæring etter fem år.[364] Dette er en lavere fullføringsandel i videregående opplæring enn i mange andre OECD-land.[365]

Fullføringsraten er ulik for ulike utdanningsprogrammer. Høyest fullføringsprosent har studieforberedende, hvor 86 prosent av elevene fullførte i løpet av fem år, mens tilsvarende andel var 58 prosent for yrkesfag.

Tallene for gjennomføring reflekterer kjønnsforskjeller og sosiale forskjeller. Studieforberedende programmer har et flertall jenter og også høyest fullføringsgrad, mens yrkesfag er dominert av gutter og har lavere fullføringsgrad. I praksis betyr dette at flere jenter enn gutter fullfører videregående opplæring. I alt fullførte 78 prosent av jentene og 67 prosent av guttene videregående opplæring i løpet av fem år i perioden 2010–2015.[366]

Det er også en høyere andel elever fra lavere sosial bakgrunn som velger yrkesfaglige retninger, og frafallet er høyere på yrkesfag enn på studieforberedende. Det er dermed færre med lav sosial bakgrunn som fullfører videregående skole. Mens 88 prosent av alle elever med foreldre som har høyere utdanning, fullfører videregående opplæring, er tilsvarende andel for elever med foreldre med lav utdanning 46 prosent.[367] Gjennomføringsgraden er også noe lavere blant elever med innvandrerbakgrunn, 39 prosent fullførte på normert tid, mens ytterligere 15 prosent fullførte innen fem år. Til sammenligning fullførte 59 prosent av alle elever på normert tid.

Tabell 6.1 Gjennomstrømning i videregående opplæring etter studieretning, kjønn og innvandrerbakgrunn. 2010–2015. Prosent

Alle elever

Gutter

Jenter

Elever med innvandrerbakgrunn

Alle studieretninger/utdanningsprogram

Fullført på normert tid

59

51

67

39

Fullført på mer enn normert tid

14

16

11

15

Fortsatt i videregående opplæring etter 5 år

5

7

4

7

Gjennomført VKII / gått opp til fagprøve, ikke bestått

7

8

6

13

Sluttet underveis

15

18

12

27

Allmennfaglige studieretninger / studieforberedende programmer

Fullført på normert tid

77

72

80

57

Fullført på mer enn normert tid

9

10

9

13

Fortsatt i videregående opplæring etter 5 år

2

3

2

3

Gjennomført VKII / gått opp til fagprøve, ikke bestått

6

9

4

14

Sluttet underveis

6

7

5

13

Yrkesfaglig studieretning/utdanningsprogram

Fullført på normert tid

40

34

50

25

Fullført på mer enn normert tid

18

22

14

16

Fortsatt i videregående opplæring etter 5 år

9

10

7

10

Gjennomført VKII / gått opp til fagprøve, ikke bestått

7

7

7

12

Sluttet underveis

25

28

22

38

Totalt antall elever i 2010

63 837

32 775

31 062

4 449

Kilde: Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, gjennomstrømning videregående opplæring

Det har vært trukket frem flere ulike årsaker til at elever ikke fullfører videregående skole: lave karakterer på ungdomsskolen, lav sosial bakgrunn, problemer hjemme, psykiske helseproblemer, etnisitet, kjønn (mann) og sosial klasse.[368] Disse faktorene kan også virke sammen. For eksempel har gutter med ikke-vestlig bakgrunn høyere sannsynlighet for frafall fra videregående opplæring sammenlignet med alle andre elever. Frafall fra videregående opplæring trenger ikke å skyldes elevens manglende evner, men kan snarere reflektere en mangel på støtte og motivasjon fra foreldre og utdanningssystemet helt fra barnehage til videregående opplæring.[369]

Statistikken for gjennomstrømning i videregående opplæring viser ikke nødvendigvis den endelige fasiten for hvordan unge voksne klarer seg i arbeidsmarkedet. Flere som slutter på videregående, fullfører på et senere tidspunkt. Det er også mange som klarer seg bra i arbeidslivet uten videregående utdanning. Frafall forklarer dermed noe, men ikke alt, knyttet til senere yrkesaktivitet, og frafall fra videregående opplæringer trenger ikke å være ensbetydende med problemer på arbeidsmarkedet senere i livet.[370]

6.1.2 Høyere utdanning

En stadig større andel av befolkningen fullfører høyere utdanning, en utvikling som har pågått siden 1970-tallet, og som gjerne omtales som utdanningsrevolusjonen.[371] I 2015 hadde en tredjedel av befolkningen høyere utdanning, mot 7 prosent i 1970. Andelen er høyere for kvinner enn for menn, og i 2015 hadde 36 prosent av kvinner i den bosatte befolkingen høyere utdanning, mens tilsvarende andel for menn var 29 prosent.

Figur 6.1 Andel i befolkningen med høyere utdanning etter kjønn 1970–2015. Prosent

Note: Andel etter bosatte personer i befolkningen.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, utdanningsstatistikk

Aller høyest er utdanningsnivået blant kvinner mellom 30 og 39 år, hvor 57 prosent i 2015 hadde en fullført universitets- eller høyskoleutdanning. For menn i samme aldersgruppe er tilsvarende andel 40 prosent.[372]

De fleste som deltar i høyere utdanning, gjør dette i løpet av 20-årene. Blant 21-åringene i 2015 var nesten halvparten av kvinnene og drøye 30 prosent av mennene studenter ved et universitet eller en høyskole. Ved slutten av 20-årene er om lag 10 prosent av kvinnene i høyere utdanning. For personer i 30- og 40-årene er andelen studenter under 10 prosent for begge kjønn.[373]

Figur 6.2 Menns utdanningsnivå etter alder. 2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, utdanningsstatistikk

Figur 6.3 Kvinners utdanningsnivå etter alder. 2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, utdanningsstatistikk

Figur 6.4 Andelen studenter etter alder og kjønn. 2015. Prosent

Note: Andel studenter ved universitet eller høyskole av alle bosatte, eksklusive studenter i utlandet.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, studenter ved universiteter og høyskoler

Det er gjerne to samfunnsspørsmål som tas opp i forbindelse med diskusjoner om høyere utdanning: utdanningsmobilitet, altså i hvilken grad sosial bakgrunn påvirker individers muligheter og valg i utdanningssystemet; og kjønnsmobilitet, altså i hvilken grad kvinner og menn tar ulike utdanningsvalg.[374]

Foreldres utdanning har stor betydning for om barna gjennomfører et utdanningsløp. På annen halvdel av 1900-tallet ble betydningen av familiebakgrunn redusert frem til kullene født på 1970-tallet.[375] Etter dette har studier vist at både familiebakgrunn og ikke minst inntekt har fått større betydning for om man fullfører utdanning i Norge, både på videregående og på høyere utdanningsnivå.[376] Men ettersom det generelle utdanningsnivået i befolkningen har økt over tid, har den absolutte utdanningsulikheten blitt redusert de siste tiårene.[377]

En forklaring på den tydelige effekten av familiebakgrunn kan ha å gjøre med usikkerheten knyttet til en utdannings avkastning. Selv om det er et lavt innslag av skolepenger eller studieavgifter i Norge, er det like fullt en kostnad knyttet til å fullføre en lang utdanning. Foreldre med lav utdanning og mindre penger kan være mer tilbøyelige til å motivere barna for et kortere utdanningsløp som fører raskere til arbeidsmarkedet og en inntekt, og tilsvarende kan foreldre med høy utdanning føle at det vil være et statusfall at barna ikke tar lang utdanning. Samtidig vil også foreldre med høy utdanning i større grad ha råd til å gi barna økonomisk støtte underveis i utdanningsløpet, noe som igjen reduserer risikoen knyttet til å gjennomføre et langt utdanningsløp. Dette kan bidra til å forsterke ulikhetene av utdanning over tid.[378]

Barn av innvandrere ser ut til å følge et noe annet mønster for rekruttering til høyere utdanning enn norskfødte barn. Mange innvandrere har lav utdanning, men ambisjonene på barnas vegne til å ta lang utdanning kan være høy.[379] Barn av ikke-vestlige innvandrere (med fullført videregående opplæring) er overrepresentert på studier med høy status, som medisin, jus og sivilingeniør. For eksempel startet henholdsvis 14 prosent av førstegenerasjons innvandrere og 23 prosent av andregenerasjons innvandrere som hadde fullført videregående opplæring, på denne typen utdanning, mot bare 10 prosent av etnisk norsk ungdom med fullført videregående.[380] Utdanningsambisjonene blant ungdom med innvandrerbakgrunn kan forklares med at familier med innvandrerbakgrunn i liten grad har økonomisk kapital, og at investering i utdanning blir sett på som viktigere for å sikre en godt betalt jobb. Erfaringer med diskriminering i arbeidsmarkedet kan også bidra til at utdanningsvalgene går i retning av velkjente høystatusstudier med utsikter for godt betalte jobber.[381] Dette peker mot en dualitet i utdanningsløpene til barn av innvandrere. På den ene siden har særlig gutter med innvandrerbakgrunn en høyere sannsynlighet for å falle ut av videregående opplæring, på den andre siden har barn med innvandrerbakgrunn som fullfører videregående skole, en høyere sannsynlighet enn etnisk norske for å fullføre en utdanning på høyere nivå.

Når det gjelder kjønnsforskjeller i høyere utdanning, har det vært store endringer. Kvinner utgjør nå både flertallet av studenter og flertallet i befolkningen med høyere utdanning. Kvinners fagvalg har også i noen grad endret seg ved at flere kvinner velger utdanninger som jus og medisin, som tidligere var dominert av menn. Det er likevel slik at fagretninger som tidligere har vært dominert av kvinner, fremdeles er det. I 2005 var for eksempel over 70 prosent av studentene i helse-, sosial- og idrettsfag og ved lærer- og pedagogikkutdanninger kvinner.[382] Det er altså få tegn til at menn beveger seg over på kvinnedominerte utdanninger. I tillegg utgjorde kvinner over 60 prosent av studentene i samfunnsfag, juridiske fag, humanistiske fag og estetiske fag. I økonomiske og administrative fag var det også et flertall av kvinner, 55 prosent. De eneste fagfeltene med et flertall av menn var naturvitenskapelige fag, håndverksfag og tekniske fag. Ved disse fagretningene er kvinneandelen 33 prosent.[383]

6.2 Yrkesaktivitet

Arbeidsinntekt er den viktigste inntektskilden for de fleste familier, og foreldres yrkesaktivitet er viktig for barns velferd. Lønnsarbeid definerer individets relasjon til velferdsstaten, og gjennom inntektsarbeid erverves rettigheter til ulike statlige ytelser og goder. Tilgang til velferdsgoder som betalt foreldrepermisjon samt ordninger som sykelønn, dagpenger og pensjon er knyttet til yrkesaktivitet. I tillegg vil yrkesdeltakelse for de fleste innebære deltakelse i et sosialt fellesskap og en mulighet for selvrealisering, som har en egen verdi i seg selv.

6.2.1 Kjønnsforskjeller i yrkesaktivitet, arbeidstid og ansettelsesforhold

Sysselsettingen i befolkningen er høyest i den aldersgruppen hvor de fleste også har relativt små barn. Den mest yrkesaktive aldersgruppen er personer mellom 40 og 44 år. Her ligger sysselsettingen på henholdsvis 88 prosent for menn og 84 prosent for kvinner. Innenfor aldersgruppen 30–54 år varierer sysselsettingen lite og ligger på over 85 prosent for menn og over 80 prosent for kvinner i hele aldersintervallet. Andelen sysselsatte er noe lavere blant personer i 20-årene enn blant personer over 50 år.

Figur 6.5 Andel sysselsatte i ulike aldersgrupper etter kjønn og alder. 2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Arbeidskraftundersøkelsen 2015

Et annet viktig aspekt ved yrkesdeltakelse er arbeidstid. Her er kjønnsforskjellene større enn for sysselsettingstallene, men forskjellene har blitt mindre over tid. Kvinner har økt sin yrkesdeltakelse til nesten samme nivå som menn, men kvinner har kortere arbeidstid enn menn.[384] I løpet av to tiår har menn redusert sin arbeidstid med tre timer per uke, fra 39,5 timer i 1996 til 36,8 timer i 2015. Dette er fortsettelsen på en trend som har vart lenge. Siden 1972 har menns faktiske ukentlige arbeidstid gått ned med hele sju timer, en hel arbeidsdag per uke. Kvinners faktiske arbeidstid har på 20 år endret seg svært lite og var i 2015 30,8 timer i gjennomsnitt per uke.[385] Forklaringen på menns reduksjon i arbeidstid er først og fremst en økning i deltidsarbeid blant menn, noe som gjelder yngre og eldre menn.[386] I tillegg har det vært en nedgang i andelen menn som jobber lang heltid, 40 timer eller mer per uke.[387] At kvinner har en lavere faktisk arbeidstid per uke sammenlignet med menn, skyldes en høyere andel deltidsarbeid blant kvinner, noe som gjør kvinners arbeidsuke i gjennomsnitt seks timer kortere enn for menn.[388]

Det er også en forskjell mellom avtalt arbeidstid, i henhold til arbeidskontrakt, og hvor mange timer personer faktisk jobber per uke. I 2015 var det relativt liten forskjellen mellom disse størrelsene, men det er slik at for menn er faktisk arbeidstid litt lengre enn avtalt arbeidstid. I 2015 var menn i alderen 30–39 år i snitt en halv time mer per uke på jobb enn den avtalte arbeidstiden. For kvinner i samme aldersgruppe var tendensen motsatt, de var i snitt 1,9 færre timer på jobb enn avtalt arbeidstid. At kvinner har kortere faktisk arbeidstid enn avtalt arbeidstid, kan skyldes et høyere sykefravær blant kvinner enn blant menn. I registreringen av avtalt arbeidstid trekkes ikke eventuelt fravær på grunn av sykdom eller ferie fra.

Figur 6.6 Avtalt og faktisk arbeidstid. Kvinner og menn, 30–39 år og 40–54 år. 2015. Timer per uke

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Arbeidskraftundersøkelsen

Det er mest vanlig for både kvinner og menn å jobbe ordinær dagtid. Henholdsvis 71 prosent av menn og 62 prosent av kvinner jobber ordinær dagtid. Men en betydelig del av de sysselsatte har en annen arbeidstidsordning, og vel en tredjedel av alle ansatte jobber regelmessig utenom normal dagtid. Flere kvinner enn menn jobber utenom ordinær dagtid, 38 prosent, mot 29 prosent menn. I tillegg har flere unge arbeid utenom ordinær dagtid.[389]

Det er vanligere med skift- og turnusarbeid blant kvinner, og særlig blant kvinner ansatt i helse- og sosialtjenesten, hvor nesten halvparten av alle ansatte har en slik arbeidstidsordning. Et stort flertall av ansatte i denne sektoren er kvinner. Så selv om det er vanlig med skift- og turnusordning også blant menn i helse- og sosialtjenesten, så er færre av de ansatte menn.

Det er en høy andel deltidsarbeid særlig innen helse- og sosialtjenesten. Dette gjør at andelen som jobber utenom ordinær dagtid, også har en stor andel deltidsansatte. I 2015 jobbet 52 prosent av deltidsansatte regelmessig utenom ordinær dagtid. Men dersom man ser på heltidsansatte og deltidsansatte hver for seg, er det små kjønnsforskjeller i hyppighet av arbeid utenom ordinær dagtid. Blant de deltidsansatte hadde 54 prosent av mennene og 52 prosent av kvinnene slik arbeidstid, blant de heltidsansatte var tilsvarende andel 27 prosent for begge kjønn.

I tillegg er det vanlig med arbeid utenom ordinær dagtid i næringene transport og lagring, industri, olje- og gassutvinning og primærnæringene. I 2015 jobbet 36 prosent av mennene i disse næringene utenom ordinær dagtid. Men det er færre ansatte i disse næringene enn i helse- og sosialtjenesten, noe som bidrar til å forklare hvorfor skift- og turnusordninger er mer vanlig blant kvinner enn blant menn.[390]

Boks 6.1 Arbeidstidsordninger i Arbeidskraftundersøkelsen

I Arbeidskraftundersøkelsen (AKU) registreres blant annet sysselsattes arbeidstid og arbeidstidsordninger.

Sysselsatte er personer i alderen 15–74 år som utførte inntektsgivende arbeid av minst en times varighet i referanseuken, og personer som har slikt arbeid, men som var midlertidig fraværende på grunn av sykdom, ferie eller lønnet permisjon.

Utførte timeverk/faktisk arbeidstid omfatter alle timeverk utført i inntektsgivende arbeid, inklusive overtid eller ekstraarbeid, men eksklusive fravær på grunn av ferie eller sykdom.

Avtalt arbeidstid er det antallet arbeidstimer per uke som den ansatte ifølge kontrakten skal være på arbeid. For ansatte med avtalt arbeidstid hvor det avtalte timeantallet kan variere fra uke til uke, oppgis både faktisk arbeidstid i referanseuken og gjennomsnittet av den avtalte arbeidstiden per uke. For ansatte som ikke har noen arbeidstidsavtale, samt for selvstendige og familiearbeidere, oppgis vanlig, gjennomsnittlig arbeidstid per uke for de siste fire ukene. Eventuelt fravær fra arbeidet på grunn av sykdom, ferie eller lignende skal ikke trekkes fra avtalt arbeidstid.

Heltid er arbeidstid på 37 timer eller mer per uke.

Lang deltid er arbeidstid på 20–36 timer per uker uke, unntatt personer med 32–36 timer som oppgir dette som heltid.

Kort deltid er arbeidstid på 1–19 timer per uke.

Ordinær dagtid er arbeid som utføres mandag til fredag mellom klokken 06.00 og 18.00.

Skift- og turnusordninger er arbeidstidsordninger hvor arbeidstiden legges til ulike tider av døgnet i nærmere angitte perioder. AKU er en intervjuundersøkelse, og i analysen av de innsamlede dataene vil også svar fra intervjuobjekter som ikke vet eller som ikke har svart på om de har skift- eller turnusarbeid, bli definert som dette dersom de jobber regelmessig på minst to tidspunkter utenom ordinær dagtid (kveld, natt, lørdag eller søndag).

Kilde: Arbeidskraftundersøkelsen 2015

I 2016 (3. kvartal) var det 232 000 midlertidig ansatte. Samlet for alle næringer økte omfanget av midlertidige ansettelser fra 8,4 prosent i 2015 til 9,4 prosent i 2016.[391] Noen næringer har flere midlertidig ansatte enn andre. For eksempel var det i 2016 (3. kvartal) 17 prosent midlertidig ansatte i overnattings- og serveringsvirksomhet og i personlig tjenesteyting, 13,4 prosent midlertidig ansatte i helse- og sosialtjenester og 6 prosent i bygge- og anleggsvirksomhet. Et generelt mønster er at mannsdominerte næringer som bygg og anlegg, industri og finans har mindre bruk av midlertidige stillinger enn kvinnedominerte næringer som helse- og sosialtjenester.[392] Dersom man ser på de aldersgruppene hvor det er mest vanlig å ha hjemmeværende barn, var henholdsvis 9,2 prosent av kvinner i alderen 30–39 år og 4,7 prosent av kvinner i alderen 40–54 år midlertidig ansatt. De samme andelene for menn var henholdsvis 5,1 og 2,2 prosent.

Figur 6.7 Midlertidig ansatte etter kjønn, aldersgruppene 30–39 år og 40–54 år. Årsgjennomsnitt 1996–2015. Prosent

Note: Det ble foretatt en større omlegging av AKU i 2006.

Kilde: Arbeidskraftundersøkelsen, Statistikkbanken

6.3 Foreldres yrkesaktivitet

Et utviklingstrekk de siste tiårene i foreldres yrkesdeltakelse har vært den sterke veksten i yrkesaktiviteten blant mødre. I løpet av en periode på 40 år har mødre med barn under 16 år doblet sin yrkesdeltakelse, fra 43 prosent i 1972 til 87 prosent i 2010.[393] Den raskeste veksten kom på 1980-tallet, men veksten har fortsatt også etter dette. Særlig har endringen vært stor blant mødre til de minste barna, barn under tre år. Der har mødre på 40 år tredoblet sin yrkesdeltakelse, fra 29 prosent i 1972 til 83 prosent i 2010.[394] Mødrene til de aller minste barna (null–to år) har en sysselsettingsrate nesten på linje med mødre generelt.[395]

Det finnes noe færre undersøkelser som tar for seg fedres yrkesaktivitet, men en analyse for samboende og gifte menn med barn mellom 0 og 15 år undersøkte fedres yrkesaktivitet i tidsrommet 1991–2005.[396] Undersøkelsen viser at fedre har et stabilt, høyt sysselsettingsnivå i dette tidsrommet på om lag 93 prosent. Innenfor det samme tidsrommet gikk også andelen fedre med lang arbeidstid (over 40 timer per uke) noe ned, fra 24 til 16 prosent av de yrkesaktive. Kun 5 prosent av fedrene jobbet deltid. I tillegg gikk det midlertidige fraværet blant menn med helt små barn opp, trolig på grunn av en økning i andelen fedre som tok ut foreldrepermisjon etter innføringen av fedrekvoten.

I en spørreundersøkelse fra 2013 ble mødre og fedre med hjemmeboende barn under 20 år spurt om sin yrkesaktivitet og sin arbeidstid.[397] Det er mest vanlig for både mødre og fedre å jobbe fulltid. Henholdsvis 73 prosent av mødrene og 94 prosent av fedrene hadde en ukentlig arbeidstid på 35 timer eller mer. Fedre hadde en noe lengre faktisk arbeidstid enn mødre. I snitt jobbet mødrene 35,9 timer per uke, mens fedrene jobbet 42,3 timer. Få fedre, 6 prosent, jobbet mindre enn 35 timer per uke, mens 27 prosent av mødrene hadde deltidsarbeid, som i denne undersøkelsen var definert som kortere arbeidstid enn 35 timer per uke.

Tabell 6.2 Yrkesaktivitet og arbeidstid blant gifte/samboende mødre og fedre med barn i ulike aldersgrupper. 2013. Prosent og gjennomsnitt

Arbeidstid blant yrkesaktive, gjennomsnitt og fordeling

Andel yrkesaktive, prosent

Gjennomsnitt

<35 timer

35–39 timer

40–44 timer

45 timer +

Mødre

Barn 0–2 år

81

35,3

25

52

16

7

Barn 3–6 år

86

35,2

33

42

14

11

Barn 7–12 år

88

36,3

27

41

20

12

Barn 13–19 år

86

36,6

24

48

16

12

Barn 0–19 år

86

35,9

27

46

17

10

Fedre

Barn 0–2 år

95

41,3

7

44

23

26

Barn 3–6 år

93

41,7

7

39

24

30

Barn 7–12 år

93

43,0

6

38

23

34

Barn 13–19 år

94

43,3

4

33

26

37

Barn 0–19 år

94

42,3

6

39

24

31

Note: Tallene gjelder for personer under 62 år.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Levekårsundersøkelsen om arbeidsmiljø 2013, i Kitterød 2016, tabell 5

For både mødre og fedre er det små forskjeller i arbeidstid etter alder på barna. I snitt jobber mødre om lag én time mer per uke hvis de har barn i skolealder, sammenlignet med mødre med barn i barnehagealder.[398]

En undersøkelse fant at menn i liten grad endrer sin avtalte arbeidstid når de blir fedre, det vil si at de fortsetter å ha en heltidskontrakt. Det ser imidlertid ut til at nybakte fedre justerer ned sin faktiske arbeidstid de første leveårene til barnet. Størst reduksjon finner man blant fedre med barn under fem år, som jobber signifikant mindre per uke enn menn uten barn. Effekten er tydeligst for fedre som kun har ett barn under to år. Å jobbe noen færre timer per uke er imidlertid ikke et vedvarende fenomen blant fedre, og fedre med barn i småskolealder har en faktisk ukentlig arbeidstid som er lengre enn for menn uten barn. Undersøkelsen sier ikke noe om hvordan fedrene reduserer arbeidstiden, men mest sannsynlig begrenser de bruken av overtid og tar færre og kortere pauser i arbeidsdagen, slik at de kan dra tidligere hjem fra jobb.[399]

En studie av mødres yrkesaktivitet etter fødsel fant at mange kvinner går ut i en deltidsstilling etter endt fødselspermisjon, men den samme studien fant også at mange kvinner raskt økte sin stillingsbrøk.[400] Beregninger viste at det tok omtrent 15 måneder før halvparten av mødrene begynte å jobbe deltid etter foreldrepermisjon, mens etter to år hadde over halvparten av mødrene begynt å jobbe heltid. Om lag halvparten av mødrene begynte å jobbe innen barnet var 13 måneder, enten heltid eller deltid. Dette viser at et stort flertall av kvinnene kommer tilbake i yrkesaktivitet etter en fødsel, og at for mange mødre er en deltidstilpasning til arbeidslivet avgrenset til en kort periode mens barnet er under to år. Det vil imidlertid være individuelle forskjeller her, men trenden ser ut til å gå mot at det blir vanligere for møde å jobbe heltid etter endt fødselspermisjon.

Et annet forhold som er med på å påvirke yrkesaktivitet, er utdanningsnivå. Mødre med utdanning på grunnskolenivå har noe lavere yrkesaktivitet, på 72 prosent. Denne gruppen har også en noe lavere sannsynlighet for en arbeidstid på over 39 timer per uke. Til sammenligning er 95 prosent av mødrene og 98 prosent av fedrene med universitets- eller høyskoleutdanning yrkesaktive.[401] Gruppen av kvinner med kun grunnskoleutdanning er imidlertid liten og utgjorde kun 16 prosent av kvinner mellom 30 og 39 år i 2015, og også flertallet av disse kvinnene er i jobb.

Selv om høyere utdanning øker sannsynligheten for sysselsetting blant mødre, er det verdt å merke seg at nesten en tredjedel av mødre med kort utdanning, ett–fire års utdanning på høyskole eller universitet, jobbet deltid, mindre enn 35 timer per uke. Dette inkluderer for eksempel kvinnelige sykepleiere og lærere. Et tilsvarende deltidsmønster finnes ikke blant kvinner med lang høyere utdanning på fem år eller mer og heller ikke blant menn med høyere utdanning. For fedre er det liten variasjon i arbeidstid etter utdanningsnivå. Lengst arbeidstid finnes blant menn med lang høyere utdanning, hvor over 40 prosent av fedrene har en arbeidstid på 45 timer eller mer per uke.

Tabell 6.3 Yrkesaktivitet og arbeidstid blant gifte/samboende mødre og fedre med barn 2–19 år, etter utdanningsnivå. Prosent

Arbeidstid blant yrkesaktive, gjennomsnitt og fordeling

Andel yrkesaktive, prosent

Gjennomsnitt

<35 timer

35–39 timer

40–44 timer

45 timer +

Mødre

Ungdomsskolenivå

72

34,9

41

41

9

9

Videregående skole

86

34,1

38

42

12

7

Universitet/høyskole 1–4 år

95

36,9

27

46

18

10

Universitet/høyskole 5 år +

95

39,8

9

39

24

28

Alle

87

36,0

32

43

15

10

Fedre

Ungdomsskolenivå

86

41,6

11

43

22

24

Videregående skole

94

43,1

14

43

21

22

Universitet/høyskole 1–4 år

98

42,4

11

39

21

30

Universitet/høyskole 5 år +

98

42,8

2

35

22

41

Alle

94

42,6

12

41

21

26

Note: Tallene gjelder for personer under 62 år.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Levekårsundersøkelsen om arbeidsmiljø 2013, i Kitterød 2016, tabell 9

Et tilsvarende mønster med lavere yrkesdeltakelse for mødre med lav utdanning er også vist i andre undersøkelser. For eksempel viser Barnetilsynsundersøkelsen fra 2010 at 53 prosent av mødre med grunnskoleutdanning var yrkesaktive når barna var mellom ett og tre år gamle, mot 93 prosent av mødrene med høy utdanning.[402]

Foreldre ser også ut til å ha en annen yrkesdeltakelse enn barnløse. Fedre har høyere yrkesdeltakelse gjennom livsløpet enn barnløse menn, men forskjellene mellom ulike utdanningsgrupper har blitt mindre over tid.[403] Blant kvinner har det vært en annen utvikling. Der har barnløse kvinner høyere yrkesdeltakelse enn mødre, og forskjellene har utviklet seg ulikt over tid. For kvinner med høy utdanning er det nå små forskjeller i yrkesdeltakelse blant mødre og barnløse kvinner, mens blant kvinner med lav utdanning har forskjellene økt over tid, og barnløse kvinner med lav utdanning er i større grad yrkesaktive enn mødre med lav utdanning.

Å bli forelder ser ut til å påvirke yrkesdeltakelsen til både menn og kvinner, men har fremdeles størst påvirkning på kvinners yrkesdeltakelse. I barnets første leveår tar et stort flertall av kvinnene ut langt mer foreldrepermisjon enn menn (se avsnitt 10.1.3). I det andre leveåret til barnet har kvinner også oftere en deltidstilpasning til arbeidslivet. Men også menn ser ut til å redusere arbeidstiden sin noe mens barna er i barnehagealder. Bildet er imidlertid noe sammensatt. Kvinner med høy utdanning er i større grad sysselsatt og har også noe lengre arbeidstid enn kvinner med kun grunnskoleutdanning, selv om forskjellene ikke er veldig store. Mødres yrkesdeltakelse er derfor ikke bare et resultat av å få barn, men må også sees i lys av kjønnsforskjeller og utdanningsforskjeller når det gjelder vilkårene i arbeidslivet. Samtidig er det viktig ikke å overfokusere på forskjeller mellom ulike grupper av kvinner. I en sammenligning mellom mødre med kun grunnskoleutdanning og mødre med lang universitetsutdanning er det viktig å huske på at den førstnevnte gruppen over tid har blitt langt mindre, siden utdanningsnivået til kvinner har økt. De aller fleste kvinner har en utdanning på enten videregående nivå eller høyskolenivå, og det store flertallet av kvinner er yrkesaktive.[404]

En annen måte å klassifisere kjønnsforskjeller i arbeid på er å se på arbeidstid. En studie av yrkestilpasningen blant par basert på levekårsdata fra 2013 fant at i 57 prosent av parene har begge foreldrene full stilling, mens 27 prosent av parene hadde en tilpasning der én forelder jobbet fulltid og en deltid. I disse parene er det stort sett mødrene som har deltidstilpasningen. I tillegg fant undersøkelsen at 14 prosent av parene hadde en yrkestilpasning der en eller begge av foreldrene ikke var yrkesaktive. Av de ikke yrkesaktive foreldrene var det nesten ingen husmødre/hjemmearbeidende, men i all hovedsak personer som står varig eller midlertidig utenfor arbeidsmarkedet, det vil si uføre, arbeidsledige og studenter.[405]

Det er også studier som ser på hvordan foreldrepar fordeler seg med antall timer i yrkesaktivitet per uke. Dersom man antar at en vanlig arbeidsuke er 37 timer, vil et foreldrepar hvor begge jobber fulltid, ha en samlet ukentlig arbeidstid på 74 timer. Studien fant at den vanligste ukentlige arbeidstiden for par var en samlet arbeidstid på 70–79 timer per uke, som tilsvarer to fulle stillinger. Dette gjaldt 41 prosent av parene, mens 17 prosent jobbet 80–89 timer per uke og kun 8 prosent av parene jobbet 90 timer eller mer per uke. Undersøkelsen tyder på at normalen for de fleste foreldrepar er å ha en samlet arbeidstid hvor begge jobber om lag full tid, men en fjerdedel av parene har en yrkestilpasning hvor samlet arbeidstid overstiger to vanlige fulltidsjobber. Studien konkluderer med at de fleste par nå deler ganske likt på yrkesarbeidet, selv om det fremdeles er noe innslag av en yrkestilpasning blant foreldrepar, hvor mor jobber noe kortere arbeidsuke enn far. I tillegg ser det ut til at en økende andel par har lang arbeidstid.[406]

Hvorvidt de yrkesaktive har en arbeidstid de er fornøyde med, har vært gjenstand for en rekke undersøkelser. Interessen har vært særlig stor når det gjelder småbarnsforeldre. Gjennom de senere tiårene har andelen som ønsker å jobbe mindre, gått opp blant alle yrkesaktive, også i grupper som har hatt en betydelig økning i fritiden.[407] Ifølge en undersøkelse av småbarnsforeldre i 2002 var andelen som sa at de ønsket å jobbe mindre med tilsvarende nedgang i lønn, omtrent like stor blant mødre som blant fedre, 22 mot 20 prosent.[408] At det ikke var større kjønnsforskjeller, kan sees i lys av at mange mødre allerede hadde redusert arbeidstid. Det store flertallet, henholdsvis 72 prosent av mødrene og 77 prosent av fedrene, svarte at nåværende arbeidstid (og inntekt) passer best. En liten gruppe, 6 prosent blant mødrene og 3 prosent blant fedrene, ønsket dessuten lengre arbeidstid. En annen studie, blant kvinnelige arbeidstakere i alderen 25–54 år, som i 2006–2007 ble spurt om de ville ønske å øke, minske eller beholde arbeidstiden sin, under forutsetning av at lønnen ble endret tilsvarende, fant at en høy andel var fornøyde med arbeidstiden sin.[409] Det gjaldt hele 90 prosent av de heltidsansatte kvinnene, mot 70–80 prosent av de deltidsansatte. Blant kvinner som var skift- og turnusarbeidere og midlertidig ansatte, var det mange (33–40 prosent) som ønsket en annen arbeidstid, og nesten alle ønsket å jobbe flere timer. Det var altså flere som ønsket å jobbe mer, enn som ønsket å jobbe mindre. Ulike måter å stille spørsmål på i ulike undersøkelser kan gi noe ulike resultater.

6.4 Fordelingen av inntekt blant par

Basert på registrert inntekt har det vært gjort analyser av i hvilken grad gifte og samboende par bidrar til familiens økonomiske forsørgelse. En studie fra 2013 viser at i nesten halvparten (48 prosent) av alle gifte eller samboende par bidro begge ganske likt til familieforsørgelsen, målt ved at partnerne tjener omtrent det samme. Dette er en liten økning siden 2005, da 44 prosent hadde omtrent lik inntekt. Kun en liten andel av parene, 6 prosent, hadde en utradisjonell fordeling der hun tjente mer enn ham, mens i 46 prosent av parene tjente mannen mest. Likt økonomisk bidrag er mer vanlig i par der kvinnen har lang utdanning, der det ikke er små barn i husholdningen, og der det ikke er mange barn i husholdningen. Utdanningsvalg er også av betydning. Like økonomiske bidrag er mer vanlig i par der kvinnens utdanning er rettet mot et mannsdominert yrke, eller hvor mannens utdanning er rettet mot et kvinnedominert yrke, eller når kvinnen har lengre utdanning enn mannen.[410] Noe av kjønnsforskjellene i inntekt mellom samboende og gifte par skyldes at kvinner oftere enn menn er i yrker med en lavere timelønn.

Mye av det samme mønsteret gjenfinnes i en studie som kun ser på fordelingen av inntekten mellom foreldrene i par med barn.[411] Denne studien finner at blant småbarnsforeldre er det mest vanlig at far tjener mer enn mor. I 75 prosent av parene med barn tjener far litt, eller betydelig, mer enn mor. Mødre har mindre eller betydelig mindre inntekt enn fedre i flertallet av småbarnsfamiliene. I tre fjerdedeler av parene utgjorde fars inntekt den største andelen av parinntekten.[412]

Det har skjedd en utvikling i lovverket der samboere – som enten har bodd sammen i mer enn to år eller har barn sammen – har fått en juridisk status som er likere den til ektefeller. Dette gjelder områder som pensjon, sosiale stønader og skatt.[413] Spørsmålet er om samboere viser den samme økonomiske atferden innad i parforholdet som ektefeller. En studie så på hvordan ektefeller og samboende par delte de økonomiske ressursene i parforholdet.[414] Ektefeller har i større grad enn samboere felles økonomi i parforholdet. Samboere med felles barn har i større grad felles husholdningsøkonomi, men ikke i like stor grad som ektefeller. I tillegg hadde samboere med intensjoner om å gifte seg i større grad felles økonomi enn andre samboere. Undersøkelsen viser at det er forskjeller i deling av økonomiske ressurser i parforholdet mellom gifte og samboere, men at barn gjør at samboere har større sannsynlighet for å dele ressursene. Det er få studier som sier noe om hvordan par fordeler inntekten mellom seg i husholdningen.

En annen problemstilling knyttet til fordeling av inntekt blant par handler om konsekvenser for sosial ulikhet. Det har vært ganske vanlig å anta at økning i kvinners yrkesdeltagelse vil føre til større økonomiske forskjeller mellom husholdningene. Den antatte mekanismen er såkalt homogami (‘assortative mating’), det at kvinner og menn med samme sosiale bakgrunn danner par og får barn (se også avsnitt 5.5). Det betyr at høyt utdannede kvinner gifter seg med høyt utdannede menn, og lavt utdannede kvinner med lavt utdannede menn. Kvinner med høy utdanning har vanligvis høyere yrkesdeltakelse enn kvinner med lav utdanning, noe man intuitivt vil anta fører til større forskjeller mellom husholdninger. Flere studier finner imidlertid at effekten går motsatt vei – kvinners økte yrkesdeltagelse bidrar til å minske inntektsulikheten mellom husholdninger. Effekten er dokumentert både i norske og internasjonale studier.[415] Forklaringen på at kvinners økte yrkesdeltagelse har dempet veksten i økonomisk ulikhet som ellers har vært økende siden 1970-tallet, er at andelen kvinner uten lønnsinntekt har gått ned, og inntektsulikheten mellom kvinner har følgelig gått ned. Et flertall av husholdene nyter nå godt av inntekten både til kvinner og menn, og dette har dempet veksten i inntektsulikhet. Veksten i inntektsulikhet i Norge skyldes dermed økte forskjeller i menns inntekter, og ikke kvinners økte yrkesdeltagelse.[416] For å redusere fremtidig inntektsulikhet og fortsette denne positive trenden, foreslår OECD at et hovedtiltak er en politikk som i størst mulig grad styrker kvinners deltagelse i arbeidslivet, at man jobber for likelønn og at man jobber for å få flere kvinner i ledende stillinger (glasstaksproblematikken).[417]

6.5 Kjønnsdelt arbeidsmarked og lønn

Kvinner har i gjennomsnitt 14 prosent lavere inntekt enn menn. Det vil si at for hver 100 kroner menn tjener, får kvinner 86 kroner. I 2015 hadde heltidsansatte kvinner og menn en gjennomsnittlig månedslønn på henholdsvis 41 400 kroner og 47 200 kroner.[418]

Forklaringer på hvorfor kvinner tjener mindre enn menn, er først og fremst at kvinner velger annen utdanning og andre yrker og har en annen arbeidstid enn menn.[419] Det har også vært pekt på at forhandlingssystemet for lønn bidrar til å opprettholde stabil lønnsutvikling og dermed konserverer kjønnsforskjeller i lønn. Det er blant annet lavere lønninger i offentlig sektor, hvor et flertall av kvinner jobber. Kvinner har i snitt høyere utdanning enn menn, men dette har så langt ikke utjevnet lønnsforskjeller i arbeidslivet. Lønnsforskjeller ser også ut til å øke når personer blir foreldre.

Tidligere utredninger har pekt på at det kjønnsdelte arbeidsmarkedet utgjør en barriere for likestillingen i Norge. Likelønnskommisjonen konkluderte med at det kjønnsdelte arbeidsmarkedet er en av de viktigste mekanismene bak vedvarende lønnsforskjeller mellom kvinner og menn.[420] For en diskusjon av kjønnssegregering i de nordiske arbeidsmarkedene, se kapittel 2.

Det er vanlig å se på kjønnsdelingen i arbeidsmarkedet i forhold til to former for segregering: Horisontal segregering viser til mønstre der kvinner og menn jobber i ulike sektorer, næringer og yrker, mens vertikal segregering viser til at kvinner og menn befinner seg i ulike posisjoner innenfor et stillingshierarki, hvor flere menn inntar de ledende posisjonene i arbeidsmarkedet.[421] En studie av utviklingen i det kjønnsdelte arbeidsmarkedet i perioden 1990–2010 fant at kjønnssegregering mellom offentlig og privat sektor hadde forsterket seg noe i dette tidsrommet.[422] I 2009 var kvinneandelen i offentlig sektor omtrent 70 prosent mot 36 prosent i privat sektor.[423] Den samme studien fant at utviklingen er mer sammensatt når man ser på yrker. Enkelte yrker innenfor offentlig sektor har blitt mindre kvinnedominert, for eksempel innenfor omsorg. Annen forskning har vist at menn med innvandrerbakgrunn i større grad har gått inn i yrker tidligere dominert av kvinner, som omsorgsyrker og renhold, noe som illustrerer at kjønnssegregeringen på arbeidsmarkedet kan følge andre mønstre for innvandrere.[424] På den andre siden har mannsdominerte yrker i privat sektor de siste tiårene forsterket sin mannsdominans. For eksempel er andelen mannlige håndverkere om lag 95 prosent. Den vertikale segregeringen har gått noe ned, ved at kvinneandelen blant toppledere og profesjonelle over tid har økt til om lag en tredjedel.[425]

6.6 Foreldreskap og lønn

En rekke studier har undersøkt hvordan foreldreskap påvirker kvinners og menns lønn. En studie av kjønnsforskjeller i lønn i Norge undersøkte to hypoteser: Skyldes kvinners lavere lønn at de opplever en annen behandling i yrkeslivet og en lønnsmessig «straff» når de blir mødre; og kan menns høyere inntekter forklares ved at menn som blir fedre, får en mer fordelaktig behandling i yrkeslivet og en «premiering» i form av høyere lønn?[426] Disse to hypotesene ble testet på inntektsdata for perioden 1979–1996. I perioden sett under ett blir kjønnsforskjellene i lønn mindre som følge av kvinners økte yrkesdeltakelse. Videre finner forskerne i begynnelsen av dette tidsrommet støtte for hypotesen om at mødre blir straffet økonomisk for å ha fått barn. Men betydningen av en «straff» for mødre ser ut til å bli mindre innenfor tidsrommet som ble studert. Forklaringen på dette mener forskerne er en mer ekspansiv familiepolitikk, som gjør det enklere å kombinere yrkesaktivitet med barneomsorg. Mot midten av 1990-tallet fant forskerne i stedet sterkere støtte for hypotesen om at fedres yrkesaktivitet belønnes ekstra. Denne ekstra «premien» til fedre har ikke blitt fjernet av familiepolitikken og skyldes mest sannsynlig at arbeidsgivere diskriminerer mot menn som ikke har barn, samt at det er en seleksjon blant menn som blir fedre, hvor de mest ressurssterke blir fedre. Videre spekulerer forskerne i om den ekstra belønningen fedre får, skyldes at menn som blir fedre, øker sine karriereambisjoner.

En studie basert på tverrsnittsdata fra 2003 for kvinner og menn i aldersgruppen 20–45 år finner at barn er en viktig forklaring på kvinners lavere timelønn. Kvinner med barn har lavere timelønn enn kvinner uten barn, og forskjellen øker med antallet barn. Forskjellene i timelønn mellom kvinner er høyere på toppen av lønnsfordelingen enn i bunnen. Over tid ser kvinner med barn ut til å ta igjen kvinner uten barn, og lønnsforskjellene mellom kvinner reduseres. For menn er resultatene motsatt: Menn med barn har høyere timelønn enn menn uten barn, lønnspremien øker med antallet barn, og den økonomiske fordelen er størst på toppen av lønnsfordelingen.[427]

6.7 Innvandrerforeldres yrkesaktivitet

Dersom man ser særskilt på yrkesdeltakelsen[428] til mødre fra land i Asia, Afrika m.fl.,[429] viser statistikken at yrkesdeltakelsen er relativt lav i denne gruppen. For mødre som lever i parforhold med barn, og som er innvandrer til Norge, er andelen sysselsatte 44 prosent i aldersgruppen 25–29 år, mens den er 55 prosent i aldersgruppen 30–35 år.[430] Den noe lavere yrkesdeltakelsen i den yngste aldersgruppen henger mest sannsynlig sammen med at den førstnevnte gruppen har noe yngre barn. For norskfødte mødre med innvandrerbakgrunn er sysselsettingen henholdsvis 69 og 75 prosent for den yngste og eldste aldersgruppen. Til sammenligning er sysselsettingen blant gifte eller samboende kvinner med barn i majoritetsbefolkningen 83 prosent.

Innvandrere fra Pakistan er langt mindre positive til mødres yrkesaktivitet enn mange andre grupper, mens det er små forskjeller i holdninger mellom norske uten innvandrerbakgrunn og innvandrere fra Vietnam og Iran. Blant pakistanere mener 60 prosent at mødre med barn under tre år ikke bør jobbe, sammenlignet med 11 prosent blant norske uten innvandrerbakgrunn.[431] En kvalitativ studie av norskfødte kvinner med pakistansk bakgrunn viser imidlertid at disse støtter opp om mødres yrkesaktivitet og bruk av barnehage.[432] De familiepolitiske ordningene ser ut til å spille en sentral rolle i å etablere normer.

Ser man på fedrene i parforhold med barn, er sysselsettingsgraden høyere og ligger på om lag 79 prosent for innvandrerfedre, 87 prosent for norskfødte menn med innvandrerforeldre og 93 prosent for fedre fra majoritetsbefolkningen. Det er små forskjeller i de ulike aldersgruppene blant menn.[433] Det er med andre ord lavere sysselsetting blant mødre i parforhold med barn sammenlignet med menn, men forskjellene mellom mødres og fedres sysselsetting er størst blant gruppen av innvandrere.

Holdninger til yrkesaktivitet varierer også etter innvandrerbakgrunn. En survey om holdninger til mødres yrkesdeltakelse blant innvandrere fra asiatiske land fant at holdningene til yrkesaktivitet ikke endret seg mye med botid.[434] Det vil si at de innvandrerne som kom til Norge som voksne, i stor grad beholdt de samme holdningene til yrkesaktivitet. Derimot var norskfødte med innvandrerforeldre fra Asia mer positive til mødres yrkesdeltakelse enn deres innvandrerforeldre, samtidig som de var noen mindre positive enn majoritetsbefolkningen.[435] Dette tolkes som at det ikke nødvendigvis skjer så store endringer i holdningen til mødres yrkesaktivitet blant innvandrere med en gang de kommer til Norge, men at det skjer en betydelig endring fra en generasjon av innvandrere til den neste.[436] Samtidig peker den samme studien på at holdningene til mødres yrkesaktivitet også varierer med landbakgrunn, og at innvandreres holdninger og tilpasninger til arbeidsmarkedet til dels kan følge ganske ulike mønstre for ulike innvandrergrupper.

Deltid blant kvinner med innvandrerbakgrunn ser ut til i mindre grad å være en frivillig arbeidstilpasning enn blant norske kvinner uten innvandrerbakgrunn. Andelen som er i ufrivillig deltidsarbeid, er høyere blant innvandrere enn i befolkningen for øvrig.[437] Innvandrede kvinner fra land i Afrika og Asia som var i jobb i 2009, hadde dessuten en langt mindre stabil tilknytning til arbeidsmarkedet enn norske kvinner uten innvandrerbakgrunn.[438] Blant somaliere og irakere hadde fire av ti forsvunnet ut av arbeidsmarkedet tre år etter, og jo kortere arbeidstiden var i 2009, desto høyere var risikoen for at de ikke var i jobb i 2012. Analysene tyder på at kvinner med innvandrerbakgrunn sett under ett har en mer marginalisert posisjon i norsk arbeidsliv enn kvinner uten innvandrerbakgrunn, men viser også at det er store variasjoner på dette området mellom kvinner fra ulike landgrupper.

6.8 Tid brukt på familiearbeid

Utviklingen i foreldres yrkesaktivitet bør også sees i forhold til den tiden foreldre bruker på andre aktiviteter, som omsorgsarbeid, husarbeid og fritidssysler, og hvordan foreldre fordeler tiden sin mellom yrkesaktivitet og familiearbeid.

Boks 6.2 Tidsbruksundersøkelser

I Norge gjennomføres det hvert tiende år tidsbruksundersøkelser, hvor deltakerne fører dagbok over sine aktiviteter i to døgn. Dagene er spredt over et helt år. Utvalget inneholder både yrkesaktive og ikke-yrkesaktive i befolkningen, og dekker alle dager gjennom året, inkludert helger og ferier. Den siste tidsbruksundersøkelsen ble gjennomført i 2010.

Arbeidstiden per uke som måles på denne måten, blir kortere enn en vanlig arbeidsuke, fordi tiden alltid fordeles over alle de sju dagene i uken og ikke fem, som er en vanlig arbeidsuke.

Vanlige kategorier for familiearbeid i tidsbruksundersøkelsen:

Husarbeid omfatter matlaging, rydding, oppvask, rengjøring, vask og stell av tøy, fyring, vedhugging.

Omsorg for barn er perioder der deltakerne noterer at pass og stell av barn er den viktigste aktiviteten. Dette kalles også direkte eller aktiv omsorg.

Vedlikeholdsarbeid inkluderer stell av hage, kjæledyr, oppussing, reparasjoner og vedlikehold.

Annet familiearbeid inkluderer primært handling og reiser.

Kilde: Kitterød 2016, Kitterød & Rønsen 2013

Det har skjedd store endringer i tidsbruken til foreldre siden 1970-tallet. Kort oppsummert har kvinner økt sin tid brukt på inntektsgivende arbeid og redusert sin tid brukt på familiearbeid, blant annet husarbeid, omsorgsarbeid for barn og vedlikeholdsarbeid. For menn har utviklingen vært motsatt: Menn bruker mer tid på familiearbeid og mindre på inntektsgivende arbeid. Likevel er det slik at kvinner bruker mest tid på familiearbeid og minst tid på inntektsgivende arbeid.

I 2010 brukte mødre i snitt over to timer mer per dag på familiearbeid sammenlignet med menn. Likevel bruker mødre langt mindre tid på disse arbeidsoppgavene nå enn i 1970, hvor mødre i snitt brukte 7 timer og 25 minutter per dag på dette. I samme tidsrom har menn økt sin tid brukt på familiearbeid, og bruker i 2010 i snitt 1 time og 20 minutter mer på familiearbeid per dag enn i 1970. For menn har det vært en jevn stigning i tid brukt på familiearbeid i hele førtiårsperioden. Det er særlig husarbeid og omsorg for barn som menn bruker mer tid på. Dette vitner om at flere fedre tar aktivt del hjemme. Når det gjelder vedlikeholdsarbeid, er dette i hovedsak en aktivitet menn bruker tid på. Mødre har økt sin tid brukt på inntektsgivende arbeid, mens fedre i noen grad har redusert sin. Likevel jobber fedre fortsatt mer enn mødre. Flere mødre har blitt yrkesaktive, og mange familier har nå to yrkesaktive foreldre. Funnene vitner om at i en hverdag hvor et stort flertall av familiene har to yrkesaktive foreldre, så har ikke tiden brukt til aktiv omsorg for barn blitt redusert. I sjongleringen mellom yrkesarbeid og omsorgsarbeid for barn prioriterer foreldrene tid på barna.[439]

Tabell 6.4 Tid brukt til inntektsgivende arbeid og familiearbeid blant gifte/samboende mødre og fedre med barn 0–14 år. 1970–2010. Gjennomsnitt per dag, timer og minutter.

1970

1980

1990

2000

2010

Mødre

Inntektsgivende arbeid

1.18

2.02

2.31

3.12

3.42

Familiearbeid totalt

7.25

6.12

5.56

5.12

5.18

Husarbeid

5.00

3.29

2.42

2.07

2.03

Omsorg for barn

1.20

1.35

2.00

1.38

1.43

Vedlikeholdsarbeid

0.12

0.14

0.15

0.14

0.18

Annet familiearbeid

0.53

0.54

1.00

1.13

1.15

Fedre

Inntektsgivende arbeid

6.14

5.49

5.35

5.32

5.16

Familiearbeid totalt

2.31

2.51

3.10

3.22

3.50

Husarbeid

0.35

0.44

0.44

0.55

1.04

Omsorg for barn

0.23

0.40

0.58

0.50

1.03

Vedlikeholdsarbeid

0.46

0.40

0.34

0.38

0.41

Annet familiearbeid

0.47

0.48

0.54

0.59

1.02

Antall observasjoner (dagbokdager)

Mødre

1405

1195

1028

826

909

Fedre

1297

1100

812

805

885

Kilde: Statistisk sentralbyrå, tidsbruksundersøkelser, i Kitterød 2016, tabell 3 og Kitterød & Rønsen 2013, tabell 3.3

Siden 1970 har mødre hatt en betydelig reduksjon i tiden brukt på familiearbeid med over to timer per dag, men det meste av denne reduksjonen kom frem til 1980, og på 2000-tallet har denne utviklingen stått stille. Dette er en utvikling som har funnet sted samtidig med en sterk økning i barnehagebruken. En tolkning av denne tendensen er at en nedre grense er nådd for hvor mye av arbeidet i hjemmet som kan rasjonaliseres og effektiviseres bort.[440] Det har også vært pekt på at noe av familiearbeidet kan ha preg av hobbyarbeid og være en lystbetont hobbyvirksomhet, og at mange synes det kan være hyggelig å gjøre rent, lage mat, bake eller pusse opp hjemme. Det kan hende at norske foreldre ikke ønsker å gjøre ytterligere endringer i tid brukt på familiearbeid, og at det ikke vil skje større endringer i dette i årene fremover.[441]

En studie av toinntektspar med barn mellom ett og tolv år fant at et flertall av husholdningene praktiserer en form for likestilling i fordelingen av familiearbeidet.[442] Et mer likestilt mønster i fordelingen av tid var vanligst dersom foreldrene hadde høy utdanning, jobbet innenfor normalarbeidsdagen og dersom far var ansatt i offentlig sektor. En mer tradisjonell arbeidsdeling var vanligere dersom foreldrene hadde lav utdanning, dersom mor hadde helseproblemer, hvis far jobbet i privat sektor, eller hvis en av eller begge foreldrene jobbet utenfor normalarbeidsdagen (for eksempel skift-, turnus-, kvelds- eller nattarbeid). Dette kan være et utslag av det kjønnssegregerte arbeidsmarkedet og en kultur med lange arbeidsdager i deler av det private, mannsdominerte arbeidsmarkedet. Videre ser det ut til å være vanskelig for familier hvor den ene enten jobber veldig mye eller jobber utenfor normal arbeidstid, å klare to fulle jobber. Skift, turnus og andre former for irregulær arbeidstid kan muligens være så pass krevende at det forhindrer familier fra å jobbe fulltid, og at mødrene i disse parene reduserer sin yrkesaktivitet av hensyn til familien.

Til sammen viser de ulike studiene av foreldres tidsbruk at de fleste foreldre er yrkesaktive, og at de fleste foreldrepar har en ganske likestilt fordeling av arbeidstid. Samtidig er det viktig å huske på at studiene av arbeidstid innad i et par ikke fanger opp enslig forsørger-husholdningene. Med en norm som går mot at flere foreldre fordeler tiden barn bor sammen med foreldrene etter samlivsbrudd ganske likt mellom seg, er det ikke urimelig å tenke at foreldre også gjør tilpasninger til arbeidstid og familiearbeid selv om de ikke lenger bor sammen med partneren. Hvordan disse mønstrene i tilfellet ser ut, er et uutforsket tema.

6.9 Mødres ammemønstre

Å amme barnet er en del av mødres omsorgsarbeid. Norske mødre har en av de høyeste ammefrekvensene i den vestlige verden. Kun 2 prosent av barn har aldri fått morsmelk, og 76 prosent ammes fremdeles når de er seks måneder.[443] Mødres muligheter til å amme er et av flere hensyn i diskusjoner om foreldrepengeordningen (se kapittel 15). Myndighetenes ammeanbefaling har vært et av utgangspunktene.

Figur 6.8 Ammede og fullammede 2013. Prosent

Note: N = 2502

Kilde: Helsedirektoratet 2016b

I 2001, basert på råd fra WHO, ble anbefalt periode med fullamming økt fra fire til seks måneder, det vil si at barnet kun får morsmelk som ernæring. Tolv måneder eller lengre ble anbefalt som total ammeperiode. Lengden på fullamming har vært omdiskutert. I 2016 kom Helsedirektoratet med reviderte anbefalinger for spedbarnsernæring.[444] Der legges det som tidligere vekt på de positive sidene ved amming for mor og barn. Men det understrekes også at det må tas hensyn til individuelle behov hos mor og barn. Fullamming i seks måneder anbefales fortsatt som trygt, men fast føde kan introduseres fra fire måneders alder, om det er behov for det. Det har vært faglig uenighet om de positive effektene av å utvide fullamming fra fire til seks måneder.[445]

Myndighetenes anbefalinger når det gjelder lengden på fullamming og total ammeperiode, følges imidlertid av et mindretall av mødrene. Andelen barn som blir fullammet ved seks måneders alder var kun 3 prosent i 2013, mens 35 prosent fortsatt ble ammet ved 12 måneders alder. Sammenligninger med tidligere undersøkelser gjennomført i henholdsvis 1998, før utvidelsen av ammeanbefalingen i 2001, og i 2006–2007, viser at ammemønsteret har vært ganske stabilt.[446] Om man tar i betraktning lavere svarprosent og overrepresentasjon av høyt utdannede mødre (som har høyest ammefrekvens), overestimerer sannsynligvis tallene fra 2013 ammefrekvensene noe, sammenlignet med tidligere undersøkelser. Om det er en trend, så tyder den på en viss nedgang i ammefrekvensen, særlig blant barn over seks måneder. Permisjonens lengde har økt i den perioden som er undersøkt. Det store flertallet av kvinner har fremdeles permisjon når barnet er seks måneder, så permisjonens lengde synes å ha lite å si for andelen som fullammer til seks måneder. Det må være andre faktorer som påvirker ammepraksis.

6.10 Holdninger til arbeidsdeling i familien

Endringene i foreldres tid til yrkesarbeid og familiearbeid har vært fulgt av endrede holdninger i befolkningen til oppgavedelingen mellom kvinner og menn i familien. Det store flertallet ser likestillingsmodellen, der kvinner og menn deler likt på yrkesarbeid og familiearbeid, som den mest ideelle modellen.[447] Kvinner er imidlertid gjennomgående mer likestillingsvennlige enn menn. Holdningene varierer også med alder og utdanning; de minst likestillingsorienterte finnes blant de yngste og de eldste, mens jo høyere utdanning man har, desto mer likestillingsorientert er man. Endringene i holdninger har skjedd gjennom at eldre, mer tradisjonelle generasjoner er erstattet med yngre, mer likestillingsorienterte, men også gjennom en generell økning i oppslutning om likestilling i familien, som særlig tok til fra midten av 1990-tallet.

Figur 6.9 Utviklingen i befolkningens syn på ønskelig oppgavefordeling i familien. Prosent

Note: Figuren er basert på følgende spørsmål til respondenten. «Det snakkes om endringer i kvinners og menns roller i familien. Utsagnene beskriver tre slags familier. Hvilken av disse svarer best til din oppfatning av hvordan en familie skal være? A: En familie der de to partnerne har like krevende jobber og hvor husarbeid og barnepass deles likt. B: En familie der kvinnen har en mindre krevende jobb enn mannen, og der hun har hovedansvaret for hus og barn. C: En familie der bare mannen har jobb, og det er kvinnen som tar seg av hus og barn.»

Kilde: Hellevik & Hellevik 2012

7 Barnefamiliers økonomi[448]

7.1 Innledning

Inntektsnivå, formue og gjeld har stor betydning for den enkeltes hverdagsliv. For barnefamilier kan familiens økonomiske situasjon ha betydning for barns oppvekstsvilkår.

Norge har opplevd en betydelig økonomisk vekst de siste 20 årene. Denne veksten har kommet mange til gode, og statistikken viser at inntektsveksten har vært betydelig for alle grupper. Det er imidlertid forskjeller mellom grupper på hvor stor veksten har vært, og noen grupper har hatt en svakere vekst de siste årene. Det er derfor viktig å se på utviklingen i den økonomiske situasjonen for barnefamilier som gruppe sammenlignet med andre grupper i samfunnet, som for eksempel enslige eller par uten barn. Den relative posisjonen til barnefamilier sier noe om hvordan den økonomiske situasjonen til barnefamilier utvikler seg over tid, og hvordan situasjonen er i forhold til andre grupper i samfunnet. Det er også viktig å se på den interne fordelingen av inntekt blant barnefamilier, blant annet for å forstå hvordan familieytelsene påvirker familienes økonomi.

Det er ikke bare inntekten som er av betydning for barnefamilienes økonomiske situasjon, men også formue og gjeld. I tillegg spiller overføringer fra stat og kommune og skattefordeler forbundet med det å ha barn en større eller mindre rolle for mange barnefamilier. Sammensetningen av inntekt kan være svært forskjellig for en familie der begge foreldrene er i jobb, sammenlignet med for en enslig mor eller far uten tilknytning til arbeidsmarkedet. I tillegg har det offentlige tilbudet av gratis eller sterkt subsidierte tjenester også stor betydning for familiene. I en velferdsstat som Norge, hvor de med svært lav inntekt kan benytte seg av skattefinansierte tjenester som skole, helsetjenester og annen infrastruktur, har fattige familier et helt annet sikkerhetsnett enn i land hvor dette betales av den enkelte. Den store satsningen på barnehager og reduksjonen av oppholdsbetalingen har hatt mye å si generelt for de familiene som har barn i barnehagealder.

Dette kapitlet beskriver hvordan norske barnefamiliers økonomi ser ut i dag, og hvordan den har utviklet seg de siste 20 årene.

7.2 Barnefamiliers inntekter

For å belyse barnefamiliers inntekter benyttes det flere ulike mål. I det følgende benyttes median inntekt etter skatt per forbruksenhet for å vise inntekten for personer i ulike husholdninger. I tillegg benyttes en inndeling i desilgrupper for å vise hvordan inntekten er fordelt i befolkningen. For å vise hvor mange som er i en økonomisk situasjon som gir risiko for fattigdom, benyttes det vanlige lavinntektsmålet med hvor stor andel som ligger under 60 prosent av medianinntekten.

Boks 7.1 Gjennomsnitt og median

Et mål som ofte benyttes når man ønsker å vise den inntekten som i størst grad representerer det mest vanlige nivået, er medianinntekt. Medianinntekt vil si den inntekten som forekommer i midten av gruppen. I en gruppe på elleve personer er medianinntekten den inntekten som deler gruppen i to like deler; halvparten har en inntekt som er lavere, og halvparten en inntekt som er høyere. Grunnen til at medianen ofte foretrekkes, er at dette målet i mindre grad enn gjennomsnittet er følsomt for ekstreme tall i hver ende.

Gjennomsnittsinntekten er summen av alle inntektene delt på antallet observasjoner.

Boks 7.2 Ekvivalensskalaer

Hvis man ønsker å si noe om en persons faktiske forbruksmulighet, bør man ta utgangspunkt i den samlede inntekten til husholdningen personen tilhører. Det er innlysende at en husholdning bestående av én voksen ikke trenger like mye inntekt som en husholdning bestående av to voksne og to barn for å kunne opprettholde samme levestandard. En måte å sammenligne inntekten til personer i husholdninger av ulik størrelse, er å omregne disse til ekvivalerte inntekter ved å bruke en ekvivalensskala. En ekvivalensskala gir uttrykk for hvor stor inntekt en husholdning på for eksempel fire må ha, for å ha samme levestandard som en enslig person. Dette innebærer at hver person i familien tillegges ulik vekt. På denne måten tas det høyde for de antatte stordriftsfordelene det er å være flere i samme husholdning.

Det finnes en rekke ulike ekvivalensskalaer i bruk, og de har alle sine fordeler og ulemper. De mest vanlige er kvadratrotskalaen, OECD-skalaen og EU-skalaen. Kvadratrotskalaen innebærer at inntekten divideres med kvadratroten av antallet husholdningsmedlemmer, mens i OECD-skalaen beregnes inntekt per forbruksenhet ved å dele husholdningens samlede inntekt etter skatt på forbruksvekten, der første voksne husholdningsmedlem har vekten 1,0, men neste voksne får vekten 0,7, og barn får vekt lik 0,5.

I Norge er det EU-skalaen som er mest brukt, og SSB benytter også som regel denne. EU-skalaen er en modifisering av OECD-skalaen, der første voksne husholdningsmedlem har vekten 1,0, men neste voksne får vekten 0,5, og barn får vekt lik 0,3. EU-skalaen legger større vekt på stordriftsfordeler i husholdningen enn det OECD-skalaen gjør.

Tabell 7.1 Forbruksvekt og samlet husholdningsinntekt etter skatt for husholdninger av ulik størrelse. EU-skala. 2014. Kroner

Husholdningsstørrelse

Forbruksvekt

Samlet husholdningsinntekt etter skatt som gir lik ekvivalensinntekt per forbruksenhet (kroner)

1 voksen

1

346 000

2 voksne

1,5

519 000

2 voksne og 1 barn

1,8

623 000

2 voksne og 2 barn

2,1

727 000

2 voksne og 3 barn

2,4

830 000

1 voksen og 1 barn

1,3

450 000

1 voksen og 2 barn

1,6

554 000

1 voksen og 3 barn

1,9

657 000

I 2014 var median inntekt etter skatt alt fra 275 000 kroner for aleneboende under 45 år til 924 600 for par med voksne barn, der yngste barn var 18 år og eldre.

Tabell 7.2 Median inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) etter husholdningstype. (Alle personer = 100.) Prosent av median inntekt etter skatt per forbruksenhet for alle personer

1990

1995

2000

2005

2010

2014

Alle personer

100

100

100

100

100

100

Par med barn, yngste barn 0–17 år

97

101

103

102

103

102

Yngste barn

0–2 år

94

100

100

98

97

95

3–5 år

100

103

99

99

100

99

6–11 år

101

103

103

102

103

104

12–17 år

109

109

110

111

111

111

Par med voksne hjemmeboende barn

18– år

119

121

123

123

123

125

Enslige forsørgere med barn 0–17 år

83

81

83

79

76

73

Yngste barn

0–2 år

62

68

76

68

64

60

3–5 år

69

72

80

74

71

67

6–11 år

91

85

82

78

76

73

12–17 år

94

93

90

86

83

81

Enslige forsørgere med voksne hjemmeboende barn

18– år

106

97

104

97

96

95

Antall barn under 18 år

Par med

1 barn

111

107

113

113

111

109

2 barn

101

101

104

104

104

104

3 barn

92

94

92

93

94

94

4 barn

78

77

82

79

79

78

5 + barn

72

62

71

62

62

56

Enslige forsørgere med barn, yngste barn 0–17 år

1 barn

86

87

88

85

83

80

2 barn

81

76

80

76

72

69

3 + barn

69

74

77

65

62

58

Par med barn, yngste barn 0–17 år

Ingen yrkestilknyttede

51

58

58

56

55

49

1 yrkestilknyttet

84

80

84

83

81

78

2 + yrkestilknyttet

109

111

108

109

109

109

Enslig forsørger med barn

Ingen yrkestilknyttede

62

66

68

64

61

56

1 + yrkestilknyttet

95

95

90

86

83

81

Aleneboende

45–64 år

92

95

91

90

89

89

Par uten hjemmeboende barn

45–64 år

128

123

127

129

130

135

Note: Personer i studenthusholdninger er utelatt

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Det er store forskjeller i inntektsnivået innad i gruppen husholdninger med barn. Husstandens inntekt øker med barnas alder både blant enslige forsørgere og par med barn. Par med barn der yngste barn er under to år, hadde i 2014 en median ekvivalensinntekt som tilsvarte 95 prosent av inntektsnivået i befolkningen. Par med yngste barn i alderen 3–5 år hadde en medianinntekt på 99 prosent av inntektsnivået i befolkningen. For par med yngste barn i alderen 6–11 år og 12–17 år lå median ekvivalensinntekt på henholdsvis 4 og 11 prosent over medianinntekten i befolkningen. Tallene viser altså at medianinntekten stiger med barnas alder, og at par med barn over seks år har en median ekvivalensinntekt over inntektsnivået i befolkningen.

Enslige forsørgere følger samme mønster, men når aldri opp på nivå med medianinntekten i befolkningen. Enslige forsørgere med yngste barn i alderen 0–2 år hadde i 2014 en median ekvivalensinntekt på 60 prosent av befolkningen, og inntekten steg til 81 prosent for enslige forsørgere med yngste barn i alderen 12–17 år.

I tillegg til at inntekten varierer med barnas alder, varierer den også med antallet barn. Par med ett barn er den husholdningstypen som har høyest inntekt. Par med ett og to barn hadde i 2014 en ekvivalent medianinntekt på henholdsvis 109 og 104 prosent av medianinntekten i befolkningen. Samtidig hadde par med fem eller flere barn en ekvivalent inntekt på kun 56 prosent av medianinntekten i befolkningen.

Også for enslige forsørgere er det slik at den ekvivalerte inntekten synker med antallet barn. Enslige forsørgere med ett barn (0–17 år) hadde et inntektsnivå på 80 prosent av medianinntekten i befolkningen, mens det tilsvarende tallet for enslige forsørgere med tre eller flere barn var på kun 58 prosent.

Det samme mønsteret gjelder også for enslige forsørgere: Det er de med de yngste barna som har det laveste inntektsnivået. For enslige forsørgere med minst ett barn under tre år lå median ekvivalensinntekt i 2014 på 60 prosent av nivået i befolkningen. Enslige forsørgere med barn i gruppene 6–11 år og 12–17 år hadde et inntektsnivå på henholdsvis 74 og 81 prosent av nivået i befolkningen.

Det har også blitt større inntektsforskjeller mellom store og små barnefamilier i løpet av de siste 15 årene. Forskjellen mellom par med to eller tre barn og resten av befolkningen var omtrent den samme i 2014 som i 2000, mens par med fire eller flere barn har sakket akterut, med en særlig markant nedgang for par med fem barn eller flere. Det samme gjelder enslige forsørgere med mange barn, men også til en viss grad enslige forsørgere med to barn, og i noen grad også med ett barn.

Relativt mange av familiene med mange barn har innvandrerbakgrunn. Blant par med fire barn hadde i 2014 én av tre innvandrerbakgrunn, mens over halvparten av alle par med fem eller flere barn hadde innvandrerbakgrunn. Statistikken viser samtidig at familier med innvandrerbakgrunn i større grad er eninntektsfamilier. I perioden 2010–2012 hadde barn med landbakgrunn fra Somalia en gjennomsnittlig husholdningsstørrelse på 5,8 personer. Gjennomsnittlig antall yrkestilknyttede i disse barnas familier var i samme periode på kun 0,5 personer. Barn med bakgrunn fra India og Sri Lanka hadde i samme periode en husholdningsstørrelse på henholdsvis 4,2 og 4,5 personer i gjennomsnitt, og de hadde i gjennomsnitt henholdsvis 1,4 og 1,5 yrkestilknyttede personer i husholdningen. For alle barn under 18 år var gjennomsnittlig husholdningsstørrelse ifølge inntektsstatistikken på 4,2 personer i treårsperioden 2010–2012, mens antallet yrkestilknyttede i gjennomsnitt var 1,6 personer.[449]

En av de viktigste forklaringene på variasjonen i inntektsnivå mellom ulike barnefamilier er graden av tilknytning til arbeidslivet. Barnefamilier har generelt en sterk tilknytning til arbeidsmarkedet. I 2013 hadde ni av ti husholdninger med barn under 18 år minst ett husholdningsmedlem som var yrkestilknyttet.

De fleste parfamilier med barn har minst to yrkestilknyttede familiemedlemmer, og denne gruppen har også et gjennomsnittlig inntektsnivå som ligger høyere enn befolkningen totalt. I 2014 hadde familier med barn der to eller flere var yrkestilknyttet, en medianinntekt på 109 prosent av befolkningen totalt.

Husholdninger bestående av par med barn der kun én eller ingen av de voksne har arbeidsinntekt, har derimot et inntektsnivå som ligger vesentlig lavere enn befolkningen totalt. I 2014 hadde denne gruppen en medianinntekt på 78 prosent av befolkningen totalt. De helt uten yrkestilknytning hadde 49 prosent av inntekten til befolkningen totalt.

Enslige forsørgere har over tid styrket sin arbeidsmarkedstilknytning, og de fleste enslige forsørgere er yrkesaktive. Likevel har enslige forsørgere som gruppe både svakere tilknytning til arbeidsmarkedet og lavere medianinntekt enn par med barn. I 2014 hadde denne gruppen en inntekt på 73 prosent av befolkningen totalt. Enslige forsørgere har også forverret sin relative posisjon i forhold til befolkningen totalt siden 2000, da gruppen hadde en medianinntekt på 83 prosent av befolkningen.[450]

7.3 Inntektsutviklingen for barnefamilier over tid

Husholdninger med barn har hatt en svakere utvikling i inntekt etter skatt på 2000-tallet enn husholdninger uten barn, og det er først og fremst familiene med de yngste barna som har sakket akterut. Par der yngste barn var to år eller yngre, hadde en realvekst i median inntekt etter skatt per forbruksenhet på 37 prosent mellom 2000 og 2014. I hele befolkningen økte inntektene i samme periode med 43 prosent.

Også blant enslige forsørgere har småbarnsfamiliene hatt en svakere vekst i husholdningsinntektene enn familiene med større barn. Dette har igjen ført til at barnefamiliene har tapt terreng sammenlignet med husholdninger uten barn. Husholdninger med barn under 18 år hadde i 2014 et inntektsnivå som tilsvarte knapt 97 prosent av inntektsnivået til husholdninger uten barn. Til sammenligning hadde barnefamiliene et inntektsnivå som var høyere enn husholdninger uten barn på slutten av 1990-tallet.[451]

Figur 7.1 Median inntekt etter skatt per forbruksenhet for ulike husholdningstyper. EU-skala. 1996–2014. 1996 = 100

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, tabell 05129

Den relative inntektsutviklingen til par med barn har vært noe annerledes enn for enslige forsørgere. Barnefamilier som gruppe har hatt en svakere inntektsutvikling enn befolkningen totalt. Deler man gruppen opp i par med barn og enslige forsørgere, kommer det frem at det er de enslige forsørgerne som har sakket akterut. Par med barn under 17 år har hatt tilnærmet den samme inntektsutviklingen som hele befolkningen de siste 20 årene.

Det er først fra omtrent 2003 at enslige forsørgere har en svakere vekst i inntekten i forhold til både befolkningen samlet og til par med barn, som figuren viser. Etter 2003 ble det slutt på at barnebidrag ble ført opp i bidragsyters og mottakers selvangivelse. Det finnes derfor ikke registerdata som kan belyse hvor mye private barnebidrag utgjør av inntekten til enslige forsørgere. Effekten av å inkludere private barnebidrag er i følge SSB moderat.[452]

Tabell 7.3 Utviklingen i median inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) for personer i ulike husholdningstyper. 2000–2014. Indeks i faste priser. 2000 = 100

2000

2002

2004

2006

2008

2010

2012

2014

Alle personer

100

107

110

117

130

130

139

143

Par med barn

100

107

109

116

130

130

139

142

Yngste barn

0–2 år

100

106

109

114

128

126

134

137

3–5 år

100

106

109

117

132

132

140

142

6–11 år

100

107

108

116

130

130

140

145

12–17 år

100

108

110

117

131

131

140

144

Par med voksne hjemmeboende barn

18– år

100

107

109

117

130

130

139

145

Enslige forsørgere med barn

100

106

106

110

120

119

124

126

Yngste barn

0–2 år

100

97

102

100

107

109

112

113

3–5 år

100

103

106

107

117

116

120

120

6–11 år

100

108

106

110

120

120

126

126

12–17 år

100

107

106

111

122

121

127

129

Enslige forsørgere med voksne hjemmeboende barn

18– år

100

102

103

108

121

120

126

130

Antall barn under 18 år

Par med

1 barn

100

108

109

116

129

128

135

138

2 barn

100

108

109

117

130

130

139

143

3 barn

100

107

110

117

132

133

142

146

4 barn

100

104

106

113

126

126

132

136

5 + barn

100

102

99

102

111

113

115

114

Enslig forsørger med

1 barn

100

107

108

113

124

123

128

130

2 barn

100

109

106

109

118

117

122

123

3 + barn

100

92

96

96

104

104

107

107

Par med barn

Ingen yrkestilknyttede

100

101

108

110

115

123

124

121

1 yrkestilknyttet

100

108

109

114

126

126

132

133

2 + yrkestilknyttet

100

108

110

117

130

131

140

144

Enslig forsørger med barn

Ingen yrkestilknyttede

100

105

107

107

113

116

118

118

1 + yrkestilknyttet

100

105

106

111

120

120

126

128

Aleneboende

45–64 år

100

106

109

115

128

127

136

140

Par uten hjemmeboende barn

45–64 år

100

108

111

118

132

133

146

153

Note: Personer i studenthusholdninger er utelatt

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Det er de store barnefamiliene som har hatt den dårligste inntektsutviklingen, spesielt de med fem eller flere barn, og det samme gjelder for enslige forsørgere med mange barn, men til en viss grad også enslige forsørgere med to eller ett barn. Det er sannsynlig at dette har sammenheng med graden av tilknytning til arbeidsmarkedet. De fleste store barnefamiliene har innvandrerbakgrunn, og det er også familier med innvandrerbakgrunn som har svakest tilknytning til arbeidsmarkedet. Enslige forsørgere med barn under 17 år hadde en median ekvivalensinntekt på 83 prosent av medianen i befolkningen i 1990. I 2014 hadde denne sunket til 73 prosent Noe av den samme nedgangen finner man blant par med fem eller flere barn og blant enslige forsørgere med to eller flere barn. Begge gruppene hadde en nedgang i median ekvivalensinntekt sammenlignet med befolkningen fra 1990 til 2014 på over 10 prosentpoeng.

7.4 Inntektssammensetning

Det overordnede bildet er at barnefamilier har en sterk tilknytning til arbeidsmarkedet. For de fleste barnefamilier er yrkesinntekter den klart viktigste inntektskilden. Betydningen av inntekt fra eget arbeid har blitt styrket i løpet av 2000-tallet. Lønnsinntekten har økt betydelig i denne perioden. I tillegg har de samlede overføringene vokst mindre enn yrkesinntektene.

Tabell 7.4 Sammensetning av samlet husholdningsinntekt for husholdningstypen par med barn, etter yngste barns alder. 2000–2014

2000

2004

2008

2014

Par med barn, yngste barn 0–2 år

Yrkesinntekt

84

82

89

90

Kapitalinntekt

5

7

4

4

Overføringer

11

11

7

7

Herav:

folketrygd

1

2

2

2

dagpenger

1

2

0

1

barnetrygd

4

3

2

2

bostøtte

0

0

0

0

sosialhjelp

0

0

0

0

kontantstøtte

3

2

1

1

bidrag

0

0

0

0

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

580 000

682 000

825 000

984 000

Inntekt etter skatt

75

75

75

75

Renteutgifter

10

8

14

9

Par med barn, yngste barn 3–5 år

Yrkesinntekt

83

82

88

89

Kapitalinntekt

8

8

4

4

Overføringer

10

10

7

7

Herav:

folketrygd

2

3

3

2

dagpenger

1

1

0

1

barnetrygd

4

4

3

2

bostøtte

0

0

0

0

sosialhjelp

0

0

0

0

kontantstøtte

1

1

0

0

bidrag

1

0

0

0

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

618 000

730 000

904 000

1 090 000

Inntekt etter skatt

74

75

74

73

Renteutgifter

9

7

13

9

Par med barn, yngste barn 6–11 år

Yrkesinntekt

82

79

88

88

Kapitalinntekt

10

12

5

5

Overføringer

9

9

7

7

Herav:

folketrygd

2

3

3

3

dagpenger

1

1

0

1

barnetrygd

3

3

3

2

bostøtte

0

0

0

0

sosialhjelp

0

0

0

0

bidrag

1

0

0

0

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

683 000

814 000

974 000

1 221 000

Inntekt etter skatt

73

74

73

72

Renteutgifter

8

6

11

8

Par med barn, yngste barn 12–17 år

Yrkesinntekt

84

81

87

87

Kapitalinntekt

9

10

6

6

Overføringer

7

8

7

7

Herav:

folketrygd

3

4

4

4

dagpenger

0

1

0

0

barnetrygd

2

2

2

1

bostøtte

0

0

0

0

sosialhjelp

0

0

0

0

bidrag

0

0

0

0

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

724 000

861 000

1 055 000

1 319 000

Inntekt etter skatt

73

73

72

72

Renteutgifter

7

5

9

7

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Når man ser nærmere på par med barn i ulike aldre, er det mindre forskjeller i hvor stor andel yrkesinntekt utgjør av total inntekt. I 2014 hadde par der yngste barn var to år eller yngre, en inntektssammensetning der 90 prosent av samlet husholdningsinntekt var yrkesinntekter. I parhusholdninger der yngste barn var henholdsvis 3–5 år, 6–11 år og 12–17 år, var andelen som yrkesinntektene utgjør av samlet inntekt, 89, 88 og 87 prosent. Dette skyldes at husholdningene med eldre barn har høyere kapitalinntekter enn yngre husholdninger.

Fra 2000-tallet har betydningen av yrkesinntekt økt. I perioden 2004 til 2008 opplevde Norge en høykonjunktur med sterk økning i sysselsettingen og kraftig økning i husholdningenes lønnsinntekt. I denne perioden økte andelen yrkesinntektene utgjør av samlet inntekt, fra 82 prosent til 89 prosent for par med barn i alderen 0–2 år. Fra 2000-tallet har samtidig stønader fått en mindre betydning, og da særlig barnetrygd og kontantstøtte. For par med barn i alderen 0–2 år utgjorde disse to inntektspostene 7 prosent av samlet husholdningsinntekt i 2000. I 2014 var andelen redusert til kun 3 prosent. Samme utvikling skjedde også for de andre gruppene av par med barn.

På grunn av økte utbyttebetalinger på grunn av varslede skatteendringer vokste kapitalinntektene betydelig i første halvdel av 2000-tallet og frem til 2005. Denne utviklingen gjenspeiles også i barnefamilienes inntektssammensetning, selv om de fleste har beskjedne kapitalinntekter. Barnefamiliene med de eldste barna har mest kapitalinntekt. I 2004 utgjorde denne typen inntekt for eksempel 10–12 prosent av samlet husholdningsinntekt for par med barn i alderen 6–11 år og 12–17 år. Etter skattereformen i 2006 har denne andelen falt til om lag 5–6 prosent av samlet inntekt i 2014 for disse husholdningstypene.

Stønadene har større betydning for store barnefamilier. Yrkesinntekt utgjør om lag 90 prosent av samlet husholdningsinntekt for par med to barn. For dem med fire barn er andelen 82 prosent, og for familier med fem eller flere barn er andelen 67 prosent. Det må likevel presiseres at det er relativt få slike store husholdninger i Norge i dag. I 2014 var det vel 14 000 parhusholdninger med fire eller flere barn under 18 år. Barnetrygd og ytelser fra folketrygden er blant de viktigste stønadene de store barnefamiliene mottar. For par med fem eller flere barn utgjør disse stønadene 13 prosent av samlet inntekt i 2014. Sosialhjelp og bostøtte er også viktige inntektskilder for store barnefamilier. Andelen barnetrygd utgjør av den samlede inntekten, har falt for de største barnefamiliene i løpet av 2000-tallet. På den andre siden har andelen i form av bostøtte og sosialhjelp økt.

Tabell 7.5 Sammensetning av samlet husholdningsinntekt for husholdningstypen enslig forsørger med barn, etter yngste barns alder. 2000–2014

2000

2004

2008

2014

Enslig med barn, yngste barn 0–2 år

Yrkesinntekt

43

38

49

55

Kapitalinntekt

0

5

2

2

Overføringer

57

56

49

43

Herav:

folketrygd

20

22

22

19

dagpenger

2

2

1

2

barnetrygd

12

10

8

6

bostøtte

1

2

3

2

sosialhjelp

3

3

3

4

kontantstøtte

6

6

3

2

bidrag

6

5

4

3

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

223 000

278 000

312 000

383 000

Inntekt etter skatt

89

90

89

85

Renteutgifter

7

5

10

7

Enslig med barn, yngste barn 3–5 år

Yrkesinntekt

40

52

61

63

Kapitalinntekt

1

2

2

2

Overføringer

59

47

36

34

Herav:

folketrygd

23

18

16

15

dagpenger

1

2

1

1

barnetrygd

10

10

7

6

bostøtte

2

2

2

2

sosialhjelp

1

2

2

2

kontantstøtte

0

1

0

0

bidrag

8

5

3

3

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

237 000

304 000

371 000

441 000

Inntekt etter skatt

89

87

86

84

Renteutgifter

8

7

12

9

Enslig med barn, yngste barn 6–11 år

Yrkesinntekt

63

66

73

74

Kapitalinntekt

2

4

3

3

Overføringer

35

30

24

23

Herav:

folketrygd

12

10

9

9

dagpenger

1

1

0

1

barnetrygd

8

8

6

5

bostøtte

1

1

1

1

sosialhjelp

1

2

1

1

bidrag

7

4

3

2

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

301 000

351 000

429 000

520 000

Inntekt etter skatt

82

82

82

80

Renteutgifter

9

8

13

10

Enslig med barn, yngste barn 12–17 år

Yrkesinntekt

76

71

77

78

Kapitalinntekt

4

5

3

4

Overføringer

21

23

20

19

Herav:

folketrygd

4

8

8

8

dagpenger

1

1

0

1

barnetrygd

4

6

5

4

bostøtte

0

0

0

0

sosialhjelp

1

1

1

1

bidrag

5

3

2

2

Samlet inntekt

100

100

100

100

Samlet inntekt, gjennomsnitt

386 000

405 000

493 000

597 000

Inntekt etter skatt

76

79

79

78

Renteutgifter

10

7

12

9

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Inntektssammensetningen hos enslige forsørgere skiller seg fra parhusholdninger. Yrkesinntekten utgjør en klart mindre andel, særlig for enslige forsørgere med barn i barnehagealder. For enslige med barn under tre år utgjorde yrkesinntektene 55 prosent av samlet inntekt i 2014, mens ulike typer av overføringer utgjorde 43 prosent. Overgangsstønad utgjorde den viktigste stønaden med 19 prosent, men også barnetrygd og kontantstøtte gir viktige bidrag til inntekten for disse husholdningene, med en andel på 8 prosent. Sosialhjelp og bostøtte var 6 prosent av samlet husholdningsinntekt i 2014. For enslige med flere barn har sosialhjelp og bostøtte fått større inntektsmessig betydning de siste årene. Når barna blir større, øker yrkesinntektenes inntektsmessige betydning. Inntekt fra arbeid utgjorde 63 prosent av husholdningsinntekten for enslige med barn i alderen 3–5 år og henholdsvis 74 prosent og 78 prosent for dem med barn i alderen 6–11 år og med barn 12–17 år.

På samme måte som for par med barn steg yrkesinntektens andel av samlet inntekt i løpet av høykonjunkturen mellom 2004 og 2008, og stønadsandelen gikk ned. Samtidig var det ingen større endringer i yrkestilknytningen i denne perioden, i motsetning til i løpet av 1990-tallet, hvor det ble flere yrkestilknyttede blant enslige forsørgere med barn under elleve år. Blant enslige forsørgere med barn i alderen 0–5 år og 6–11 år var andelen yrkestilknyttet i 2014 henholdsvis 56 og 76 prosent.

7.5 Barnefamiliers inntektsfordeling og lavinntekt

I løpet av de siste 15 årene har det skjedd et betydelig skifte i inntektsfordelingen. Mens det på begynnelsen av 2000-tallet i størst grad var personer i pensjonsalder som befant seg nederst i inntektsfordelingen, er det gradvis blitt flere og flere barn og unge blant dem som har lavest husholdningsinntekt, samtidig som antallet i pensjonsalder med lav inntekt er blitt mindre.

Tabell 7.6 Utvikling i husholdningers inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala). Barn 0–17 år. 2000–2014 (2014-kroner)

Prosent vekst i 2014-kroner

2000

2004

2008

2014

2000–2014

P10

159 500

169 100

192 200

199 000

24,7

P20

187 000

199 900

232 800

245 500

31,3

P30

203 600

221 500

261 300

279 600

37,4

P40

219 600

240 500

284 900

308 000

40,3

P50

235 600

258 800

307 400

335 100

42,2

P60

253 600

278 100

331 100

363 300

43,2

P70

273 500

300 700

359 100

396 400

44,9

P80

300 700

331 900

398 300

441 700

46,9

P90

355 600

390 200

469 500

523 100

47,1

P90/P10

2,23

2,31

2,44

2,63

P50/P10

1,48

1,53

1,60

1,68

P90/P50

1,51

1,51

1,53

1,56

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Inntektsforskjellene har også økt innen barnefamiliene, som vist i tabell 7.6.[453] Statistikken viser at det er barnefamilier i de nederste inntektsklassene som har hatt den laveste inntektsveksten siden 2000. Veksten i realinntekt for den nederste persentilen fra 2000 til 2014 var på knapt 25 prosent, mens realinntektsveksten i den øverste persentilen var tilnærmet dobbelt så stor, omtrent 47 prosent. Til sammenligning var realinntektsveksten i medianinntekten i samme periode på litt over 42 prosent, betydelig over tilsvarende vekst i de nederste persentilene.

Avstanden mellom topp og bunn i inntektsfordelingen blant barnefamiliene har blitt større i løpet av 2000-tallet. Ved å se på forholdet mellom inntekter i toppen og bunnen av inntektsfordelingen ser man at forholdet mellom øverste og nederste persentil (P90/P10) har økt fra 2,23 i 2000 til 2,63 i 2014. Likeledes har forholdet mellom midterste og nederste persentil (P50/P10) samt øverste og midterste persentil (P90/P50) økt i perioden.

Økningen i ulikhet skyldes i første rekke at inntektsutviklingen til dem nederst i fordelingen har vært svak, jf. omtalen av inntektsutviklingen over. Småbarnsfamiliene, både par med barn og enslige med barn, er i økende grad overrepresentert nederst i inntektsfordelingen. Manglende yrkestilknytning er en sentral faktor, selv om det har vært en økning nederst i inntektsfordelingen blant enslige forsørgere uansett om de er yrkestilknyttet eller ikke. Også par med barn hvor kun én er yrkestilknyttet, taper terreng inntektsmessig.

Mens barnefamiliene klatret på inntektsfordelingen på 1990-tallet og andelen barnefamilier i de laveste inntektsklassene ble redusert, har noe av denne utviklingen blitt reversert på 2000-tallet.[454] Som vist i tabell 7.7 har andelen par med barn og enslige forsørgere med barn som befinner seg i laveste kvintil, økt mellom 2000 og 2014. Særlig stor er økningen blant enslige forsørgere. I 2000 var omtrent 30 prosent av de enslige forsørgerne i nederste kvintil, mens i 2014 hadde andelen økt til om lag 47 prosent. Økningen blant par med barn var ikke like stor, fra ca. 11 prosent i 2000 til rett under 15 prosent i 2014.

For både par med barn og enslige forsørgere gjentar det samme mønsteret seg både i 2000, 2004 og 2014: Inntekten øker med barnas alder og synker med antallet barn.

Tabell 7.7 Ulike husholdningers inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala). Etter kvintiler og husholdningstyper. 2000, 2004 og 2014. Prosent

2000

2004

2014

1

2

3

4

5

1

2

3

4

5

1

2

3

4

5

Alle personer

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

20

Par med barn

10,8

23,1

25,2

22,6

18,2

13,3

21,1

24,8

22,6

18,2

14,7

20,4

24,0

22,6

18,3

Yngste barn

0–2 år

12,9

26,2

23,2

21,3

16,5

17,0

22,4

24,5

20,9

15,3

21,0

23,3

22,9

19,4

13,5

3–5 år

12,3

25,6

25,3

21,2

15,7

15,9

23,3

24,6

20,4

15,7

17,0

22,2

24,4

20,6

15,7

6–11 år

9,7

22,7

27,7

22,1

17,8

12,2

22,3

25,6

21,9

17,9

12,4

19,8

24,8

23,4

19,7

12–17 år

7,8

16,3

24,3

27,2

24,3

7,5

15,8

24,4

27,7

24,7

8,0

16,0

24,1

27,2

24,7

Enslige forsørgere med barn

30,4

34,7

19,5

8,3

7,1

35,7

33,8

17,7

8,3

4,5

47,3

28,8

13,1

6,5

4,4

Yngste barn

0–2 år

39,7

37,3

18,8

4,2

0,0

55,8

30,5

9,7

2,8

1,3

73,1

18,9

4,7

1,8

1,6

3–5 år

41,7

23,6

29,6

3,9

1,2

41,7

35,5

15,4

5,2

2,1

59,7

26,9

8,1

3,2

2,1

6–11 år

29,1

39,7

17,5

8,6

5,1

37,0

34,9

16,8

7,2

4,1

48,2

29,2

12,5

6,0

4,1

12–17 år

20,5

34,3

15,5

12,5

17,2

25,6

32,8

22,2

12,6

6,9

34,4

32,1

17,9

9,4

6,2

Antall barn under 18 år

Par med

1 barn

7,8

14,7

22,4

28,3

26,9

8,4

13,8

22,4

29,4

26,1

12,0

16,1

22,2

26,6

23,2

2 barn

8,3

20,6

28,9

24,4

17,9

9,8

20,5

27,8

24,1

17,8

11,7

19,8

26,1

23,8

18,6

3 barn

13,2

35,4

24,2

16,3

10,9

18,4

30,4

25,2

14,5

11,5

18,0

27,2

25,0

17,0

12,9

4 barn

27,8

40,6

20,5

6,0

5,1

37,9

32,1

16,4

7,3

6,4

40,3

30,1

15,5

8,2

6,0

5 eller flere barn

55,6

33,6

8,0

0,9

1,9

67,6

20,3

6,8

2,4

2,9

72,1

17,9

5,2

3,0

1,8

Enslig forsørger med

1 barn

23,7

32,4

20,8

13,1

10,0

26,4

32,4

22,8

12,2

6,3

36,4

31,3

17,7

8,8

5,9

2 barn

37,5

36,4

17,9

3,6

4,7

39,2

38,5

14,6

4,9

2,8

55,4

29,8

8,4

3,8

2,7

3 eller flere barn

39,4

40,2

18,8

0,7

0,9

62,8

28,0

6,0

1,8

1,5

78,8

14,8

3,3

1,9

1,3

Par med barn

Ingen yrkestilknyttede

74,1

20,3

2,1

0,5

3,0

77,7

15,0

4,0

1,1

2,2

87,7

9,0

1,8

0,7

0,9

1 yrkestilknyttet

26,2

38,1

18,0

9,4

8,3

32,5

31,4

18,2

9,8

8,1

40,3

28,8

15,5

8,7

6,7

2 eller flere yrkestilknyttet

3,8

18,5

28,3

27,5

21,9

4,3

18,3

27,9

27,5

22,1

4,3

18,6

27,4

27,4

22,3

Enslig forsørger med barn

Ingen yrkestilknyttede

62,5

28,9

5,7

0,0

2,9

67,3

26,3

4,8

1,0

0,7

85,1

12,3

1,7

0,5

0,4

1 eller flere yrkestilknyttet

15,2

37,5

26,1

12,2

9,1

22,1

37,0

23,3

11,5

6,1

32,4

35,3

17,6

8,8

5,9

Aleneboende

45–64 år

32,7

17,9

17,6

19,3

12,6

29,9

22,1

17,6

16,5

13,9

31,1

21,6

17,3

15,3

14,7

Par uten hjemmeboende barn

45–64 år

5,1

8,1

15,2

27,3

44,4

5,6

9,0

14,5

25,8

45,2

4,8

7,5

13,1

25,4

49,3

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Hvis annet ikke er spesifisert, benyttes EU-skala 60 prosent av medianen som indikator på lavinntekt i dette kapitlet. I 2005 var andelen barn i husholdninger med årlig lavinntekt på 8,4 prosent, mens andelen blant alle husholdninger var 9,6 prosent (uten studenter). Fra 2011 har barn hatt større lavinntektsrisiko enn befolkningen i alt, og i 2015 tilhørte 11,9 prosent av barn under 18 år en husholdning med årlig lavinntekt. Andelen i befolkningen var på samme tidspunkt 10,9 prosent.

Tabell 7.8 Barn under 18 år i husholdninger med årlig inntekt under OECD-skala 50 prosent og EU-skala 60 prosent. 2005–2015. Andel

Barn under 18 år, EU-skala

Barn under 18 år, OECD-skala

Hele befolkningen, EU-skala

Hele befolkningen, OECD-skala

2015

11,9

8,3

10,9

5,6

2014

11,5

8,0

10,8

5,5

2013

11,0

7,5

10,5

5,2

2012

10,2

6,9

10,1

5,0

2011

9,5

6,4

9,6

4,8

2010

9,0

6,1

9,4

4,5

2009

8,9

6,0

9,5

4,5

2008

9,4

6,5

10,2

4,7

2007

8,9

6,0

10,0

4,4

2006

8,6

5,8

9,8

4,2

2005

8,4

5,6

9,6

4,0

Note: Studenthusholdninger er utelatt

Kilde: Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, tabell 08764 og 06947, lest 19. desember 2016

Andelen i lavinntekt blir svært forskjellig avhengig av hvilken ekvivalensskala og mediangrense som legges til grunn, som tabellen viser. Uavhengig av skalaen som brukes, har andelen i lavinntekt økt de siste årene. Økningen har funnet sted blant grupper av barn som i utgangspunktet er utsatt for lavinntekt, slik som barn av enslige forsørgere, barn i barnerike familier og barn i husholdninger hvor foreldrene har svak yrkestilknytning.[455] Det er flere utviklingstrekk som bidrar til dette. Innvandringen har økt de senere årene, og mange innvandrere bruker tid til å få fotfeste i arbeidslivet. Men også utviklingen i overføringene, for eksempel den svekkede realverdien av barnetrygden, kan påvirke andelen med lavinntekt.[456] Det er videre store forskjeller i andelen med lavinntekt mellom par med barn og enslige forsørgere. Andelen blant par med barn var i 2014 på 8 prosent, noe som er lavere enn i befolkningen som helhet. Andelen for enslige forsørgere var derimot på 26,7 prosent. Sannsynligheten for å havne i lavinntektsgruppen er dermed tre ganger så stor for barn som har én forsørger enn for barn med to forsørgere. Det er en klar sammenheng mellom manglende yrkesdeltakelse og lavinntekt. Enslige forsørgere med lavinntekt har en svakere tilknytning til arbeidslivet enn par med barn. Blant enslige forsørgere var andelen personer uten yrkestilknytning i 2014 på 66,5 prosent i lavinntektsgruppen, mens tilsvarende andel var på 35,8 prosent for par med barn.

Tabell 7.9 Personer med lavinntekt (EU-skala) etter ulike husholdningstyper. 2011–2014. Andel og antall

2011

2012

2013

2014

Enslige forsørgere

293 429

303 824

301 590

307 543

Andel med lavinntekt

21,6

23,5

25,5

26,7

Antall med lavinntekt

63 400

71 400

76 900

82 100

Par med barn 0–17 år

1 952 179

1 944 541

1 937 273

1 938 390

Andel med lavinntekt

6,6

6,9

7,6

8,0

Antall med lavinntekt

129 800

134 600

146 700

154 500

Barn under 18 år

1 114 938

1 119 036

1 123 557

1 123 551

Andel med lavinntekt

9,7

10,4

11,4

12,0

Antall med lavinntekt

108 600

116 200

128 600

134 500

¹ Avrundede tall.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntektsstatistikk for husholdninger

Boks 7.3 Vedvarende lavinntekt

Lavinntekt i ett enkelt år kan skyldes tilfeldige svingninger i inntekten, og behøver ikke nødvendigvis å bety at en person er fattig. I noen tilfeller kan det være bedre å se på inntekten over flere år. En tilstand av vedvarende lavinntekt sier mer om en persons eller en husholdnings langsiktige økonomiske situasjon.

Det er flere måter å måle vedvarende lavinntekt på. En ofte benyttet metode er å slå sammen husholdningsinntektene over en periode på tre år, og deretter definere alle dem som hadde en gjennomsnittlig inntekt lavere enn 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme periode, som en lavinntektshusholdning.

En annen metode for måling av vedvarende lavinntekt teller opp antallet ganger en person har så lave husholdningsinntekter at vedkommende befinner seg under de årlige lavinntektsgrensene. Eurostat definerer for eksempel vedvarende lavinntekt som det å ha en husholdningsinntekt under den årlige lavinntektsgrensen det siste året og i minst to av de tre foregående årene, altså i løpet av en fireårsperiode.

En økende andel barn vokser i dag opp i husholdninger med vedvarende lave inntekter. I treårsperioden 2012–2014 tilhørte 9,4 prosent av alle barn under 18 år, det vil si om lag 92 000 barn, en husholdning som hadde en gjennomsnittsinntekt under 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme periode.[457] Den sterkeste økningen i lavinntekt blant barnefamilier fant sted mellom 2001 og 2004, da denne andelen ble mer enn fordoblet. Også etter 2011 har det skjedd en klar økning i forekomsten av lavinntekt blant barnefamilier. På samme måte som for årlig lavinntekt er det store forskjeller i andelen med vedvarende lavinntekt mellom par med barn og enslige med barn. Om lag 6,5 prosent av alle par med barn under 18 år hadde vedvarende lavinntekt i perioden 2012–2014. For enslige forsørgere var andelen 20,7 prosent.[458] I tillegg øker risikoen for å ha vedvarende lavinntekt betraktelig med antallet barn. Mens andelen med vedvarende lavinntekt blant par med to barn bare var 4,1 prosent, er tilsvarende andel så stor som 25,5 prosent blant par med minst fire barn, slik figur 7.2 viser.

Figur 7.2 Andel med vedvarende lavinntekt etter ulike kjennemerker (EU-skala). 1997–1999 til 2012–2014. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesundersøkelsen for husholdninger

Figur 7.3 Husholdninger med vedvarende lavinntekt etter antall barn (EU-skala). 2012–2014. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Andelen barn med vedvarende lavinntekt har mer enn doblet seg i løpet av de siste 20 årene. Den største økningen i omfanget av vedvarende lavinntekt blant barn skjedde i løpet av perioden fra 1999–2001 til 2002–2004, hvor det var mer enn en dobling. Omfanget av vedvarende lavinntekt blant barn har fortsatt å stige også etter dette, men ikke i like stor grad.

Det har blitt flere barn som tilhører en husholdning med vedvarende lave inntekter i alle aldersgrupper, men økningen har vært størst i gruppen med de yngste barna. I 2004–2006 var andelen i denne gruppen 7 prosent. I 2012–2014 hadde den økt til 10,5 prosent. Når man ser på andelen av alle barn med innvandrerbakgrunn som opplever vedvarende lavinntekt, falt denne noe i perioden 2006–2011, men har siden også økt. Samtidig har det vært en kraftig økning i andelen med innvandrerbakgrunn blant alle barn med vedvarende lavinntekt. I 2004–2006 utgjorde barn med innvandrerbakgrunn om lag 39 prosent av alle barn med vedvarende lavinntekt. I 2012–2014 utgjorde de mer enn halvparten. Dette er en betydelig overrepresentasjon, da barn med innvandrerbakgrunn kun utgjorde vel 13 prosent av alle barn i hele befolkningen i treårsperioden 2012–2014. Denne utviklingen skyldes i første rekke at antallet innvandrere har økt i befolkningen.

Med økende botid øker arbeidsdeltakelsen, og andelen innvandrere med vedvarende lavinntekt faller. Blant dem som har bodd i Norge i tre år, hadde vel halvparten vedvarende lavinntekt i 2014. For innvandrere som har bodd i landet i minst ti år, er andelen om lag 20 prosent. Samtidig er det relativt store forskjeller i risikoen for å tilhøre lavinntektsgruppen mellom ulike landgrupper. Barn med innvandrerbakgrunn fra Somalia, Irak og Afghanistan skiller seg ut ved å være sterkt overrepresentert i lavinntektsgruppen, selv etter lang botid. Dette er ofte barnerike familier, og der kun én eller ingen av foreldrene er i arbeid.

Svært få barn befinner seg i lavinntektsgruppen i lange perioder, men barn fra store familier og hvor få av de voksne er yrkestilknyttet, er overrepresentert blant dem som var i lavinntektsgruppen hvert år fra 2007 til 2014.[459] Nærmere 54 prosent av alle barn som i alle disse årene tilhørte en lavinntektshusholdning, hadde innvandrerbakgrunn fra Afrika, Asia, Latin-Amerika etc., jf. nærmere omtale i avsnitt 7.8.

Stønaders betydning for barn i familier med lavinntekt

Stønader utgjør en betydelig del av inntektene til barnefamiliene nederst i inntektsfordelingen. Av husholdningsinntektene til barn som hadde lavinntekt i året 2014, var 46 prosent ulike typer av overføringer.[460] Denne andelen har vært stabil over tid, men sammensetningen har endret seg. Barnetrygd utgjør i dag en mindre andel av samlet husholdningsinntekt for barn i lavinntektsgruppen, mens overføringer som bostøtte og ulike ytelser fra folketrygden har blitt viktigere. Epland og Kirkeberg har gjort en beregning av hvilke endringer man ville fått i antallet personer i lavinntektsgruppen dersom ulike stønader til barnefamilier ikke inngikk i inntektsbegrepet. Atferdsendringer og overvelting til andre stønader inngår ikke i beregningen, men den illustrerer den fordelingsmessige betydningen av ulike stønader. De finner at dersom barnetrygden ikke inngikk i inntektene til barnefamiliene, ville antallet personer som tilhører en barnefamilie med lavinntekt, det vil si under 60 prosent av medianen, øke med om lag 41 000 personer. Andre viktige ordninger er barnebidraget og sosialhjelp, hvor antallet hvis man tok vekk disse ordningene, ville øke med henholdsvis 17 000 og 16 000 personer. Økningen ved bortfall av kontantstøtte beregnes til 11 000 personer.

Barnetrygdens betydning for fordelingen kan også belyses ved hjelp av dens påvirkning på Gini-koeffisienten. Fjerner man barnetrygden fra inntektsbegrepet, blir fordelingen mer ulik. Barnetrygdens utjevnende effekt har falt i perioden mellom 2002 og 2014, fra henholdsvis 0,005 til 0,004. Dette henger sammen med den fallende realverdien av barnetrygden på grunn av nominell videreføring siden 1996.

Tabell 7.10 Utviklingen i fordelingen av samlet inntekt etter skatt for yrkestilknyttede. 2002–2014. Gini-koeffisienter1

År

Inntektsulikhet med barnetrygd i inntektsbegrepet

Inntektsulikhet uten barnetrygd

2002

0,244

0,249

2003

0,248

0,253

2004

0,255

0,262

2005

0,305

0,311

2006

0,216

0,221

2007

0,227

0,233

2008

0,228

0,233

2009

0,218

0,224

2010

0,222

0,226

2011

0,224

0,228

2012

0,224

0,228

2013

0,225

0,228

2014

0,230

0,234

¹ Tabellen omfatter kun personer som er definert som yrkestilknyttet.

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

I tillegg til offentlige stønader, har også private overføringer betydning for barn. Barnebidrag er et eksempel på en privat overføring som ikke er inkludert i inntektsbegrepet som ligger til grunn for den statistikken som benyttes for å definere omfanget av lavinntekt. Foreldre som har flyttet fra hverandre og overfører barnebidrag mellom seg, blir ikke registrert i inntektsstatistikken. På oppdrag fra utvalget har SSB beregnet betydningen av barnebidrag på enslige forsørgeres inntektsfordeling. I følge SSBs beregninger reduseres andelen enslige forsørgere noe i de to nederste inntektsdesilene, når det kontrolleres for private barnebidrag. SSB betegner effektene som moderate. Likevel kan man si at inntektene i de nederste desilgruppene er noe undervurdert.[461]

7.6 Formue og gjeld

Formue og gjeld er to viktige størrelser som har stor betydning for husholdningens økonomiske stilling. Likevel regnes formue og gjeld sjelden med når man på ulike vis måler fattigdom, for eksempel via lavinntekt. Årsakene til dette kan være mange. For det første kan det være et måleproblem: Verdien av hus, eiendom og aksjer kan variere over tid. For det andre kan det være et informasjonsproblem: Ikke alle formuesobjekter er registrert i den tilgjengelige statistikken.

Som vist i kapittel 3.3.5 under diskusjonen av hva fattigdom er, er det vanlig å definere fattigdom som at man mangler ressurser til å delta i samfunnets vanlige aktiviteter med en vanlig levestandard.[462] Formue kan i mange tilfeller veie opp for lav inntekt. Dette gjelder først og fremst lett omsettelige verdipapirer og lignende, mens andre typer formue, som bolig, ikke like lett lar seg omsette til forbruk. Bolig kan likevel ha en verdi som sikkerhet for lån, og kan dermed sikre boligeiere tilgang til et høyere forbruk enn inntekten skulle tilsi.

Boligen er det viktigste formuesobjektet i Norge. I 2014 utgjorde boligeiendommer 71 prosent av bruttoformuen for husholdninger med minst ett barn under 18 år. Tilsvarende har også barnefamiliene mye gjeld. I 2014 tilsvarte gjelden 53 prosent av barnefamilienes bruttoformue. Familiene med de yngste barna har høyere gjeld enn familiene med eldre barn.

En forholdsvis stor andel av norske barnefamilier eier en bolig, og andelen øker med barnas alder. Rundt 76 prosent av par med barn, der yngste barn er 0–2 år, eide en primærbolig i 2014, mens andelen som eide en primærbolig blant par med barn i alderen 12–17 år, var på rundt 86 prosent. Til sammenligning bor i alt 82 prosent av befolkningen over 16 år i en bolig som husholdningen eier selv.

Blant enslige forsørgere var andelen som eide egen bolig, langt lavere. Blant enslige forsørgere med barn under tre år var det 30 prosent som var boligeiere i 2014. Andeler stiger noe med barnas alder, og blant enslige forsørgere med barn i alderen tre–fem år var det 44 prosent som eide bolig.

Norske husholdninger hadde i 2014 en gjennomsnittsformue på rundt 2,1 millioner kroner. Medianen var i samme år på 1,2 millioner kroner. Den store forskjellen på gjennomsnittet og medianen indikerer at formuen er skjevt fordelt. Blant par med barn er nettoformuen omtrent like stor som husholdningene sett under ett, og medianen ca. 1,1 millioner kroner, altså noe lavere. Som for inntekten øker bruttoformuen noe med barnas alder.

Samtidig er det mange av husholdningene med barn som har negativ formue, det vil si at gjelden overstiger summen av eiendelene. Blant par med barn under tre år var dette tilfellet for 29 prosent i 2014. Dette er i stor grad forårsaket at høy boliggjeld og studielån.

Forekomsten av negativ formue er enda hyppigere blant enslige forsørgere. Svært få av enslige forsørgere med barn i alderen 0–2 år har positiv formue, med en median på rundt 8 000 kroner. Medianen øker noe blant enslige forsørgere med barn i alderen 3–5 år, til 29 000 kroner. Først blant dem som har barn i alderen 12–17 år, begynner medianformuen å nærme seg nivået for husholdningene samlet, på 905 000 kroner. Det er samtidig få boligeiere i denne gruppen, og det er derfor grunn til å tro at gjelden består av forbruksgjeld og studielån.

Størrelsen på husholdningens formue følger samme mønster som for inntekt. Store barnefamilier har klart mindre formue, sammenlignet med små barnefamilier. Samtidig er det klart flere blant store barnefamilier som har negativ formue, enn blant husholdninger med færre barn. Det samme gjelder enslige forsørgere.

På grunn av den betydelige økningen i boligprisene de siste årene har barnefamilier som eier egen bolig, økt formuen sin. Denne utviklingen, hvor boligens prisutvikling innvirker så sterkt på formuesoppbygningen, har bidratt til større forskjeller blant dem som eier egen bolig og dem som leier bolig. Dette kommer til syne ved at den sterkeste veksten i netto formue kommer blant de husholdningene som i utgangspunktet hadde den største formuen.

Norske husholdningers gjeldsbelastning er høy og stigende. I særlig grad gjelder dette mange barnefamilier. De siste årene har rentene sunket og boligprisene økt. Dette har medført at mange barnefamilier har økt gjeldsopptaket med sikkerhet i boligen. Gjeldsbelastningen sier noe om hvor sårbare familiene er for eventuelle renteøkninger.

I 2004 hadde 9,3 prosent av alle husholdninger en samlet gjeld som var minst tre ganger høyere enn husholdningens brutto inntekt, ofte benevnt som høy gjeldsbelastning. I 2014 hadde denne økt til 16,4 prosent. Blant barnefamilier er andelen med høy gjeldsbelastning mye høyere, og økningen har vært større enn for alle husholdninger. I 2005 hadde 11,1 prosent av par med barn høy gjeldsbelastning, og dette økte til 22,9 prosent i 2014. Blant enslige forsørgere økte andelen fra 16,3 prosent i 2004 til 28,6 prosent i 2014.

Som allerede nevnt skyldes økningen i gjeldsbelastningen blant annet den sterke prisveksten i boligmarkedet. Tall fra SSB viser at boligprisene steg med over 85 prosent fra 2004 til 2014.

Andelen med høy gjeldsbelastning blir lavere med barnas alder, både ved at gjelden nedbetales, og ved at inntektene stiger. Se også kapittel 4 for omtale av utviklingen i boligpriser.

Blant parfamilier er gjeldsbelastningen høyest blant familier med de yngste barna, mens blant eneforsørgere er det de med barn i alderen seks–elleve år som har høyest gjeldsbelastning. I 2014 var andelen med høy gjeldsbelastning i denne gruppen på hele 34,2 prosent.

7.7 Inntektsmobilitet

Inntektsstatistikken for husholdninger viser at det har vært en klar økning i antallet barn som vokser opp i familier med vedvarende lavinntekt. Det er derfor av interesse å se på om det økte omfanget av lavinntekt er kortvarig eller langvarig. Både samfunnsmessig og personlig er det et større problem om lavinntekten er kronisk, enn om man av og til har lav inntekt.

Norge har en relativt høy grad av sosial mobilitet, som vist i kapittel 3. Likevel er det slik at barn som tilhører husholdninger med eneforsørgere, lav inntekt, mottak av sosialhjelp, dårlig yrkestilknytning og lavt utdanningsnivå hos foreldrene, i større grad tilhører lavere inntektsklasser som voksne sammenlignet med andre barn.[463]

Studier av inntektsmobilitet finner at graden av inntektsmobilitet i Norge er høy, og at det ikke er tegn på redusert mobilitet over generasjonene. Forskningen tyder også på at mobiliteten er størst blant dem med inntekter rundt gjennomsnittet, og mindre på bunnen og toppen av inntektsfordelingen.[464]

Selv om ting tyder på at graden av inntektsmobilitet i Norge er høy, ser det imidlertid ut til at økonomisk utsatthet går i arv.[465] Barn som vokser opp i husholdninger med lave inntekter, har økt sannsynlighet for selv å ha lave husholdningsinntekter når de blir voksne. I en sammenligning av husholdningsinntektene til et utvalg personer som var barn i alderen 8–17 år i 1986, i 2008, når de var 30–39 år, fant man at de som hadde tilhørt en familie med lave inntekter som barn, hadde større sannsynlighet for å havne nederst i inntektsfordelingen som voksne. Motsatt hadde de med høye inntekter klart større sannsynlighet for å havne i toppen av inntektsfordelingen som voksne. Det samme gjelder også sannsynligheten for lavinntekt.[466]

Den økonomiske mobiliteten varierer for ulike grupper. Innvandrere fra Asia, Afrika og Sør-Amerika er mer utsatt for lavinntekt, og sannsynligheten for at de også forblir i lavinntekt, er mye høyere enn i befolkningen for øvrig. Anslag fra SSB[467] viser at andelen som blir værende i lavinntekt i to påfølgende år, er på ca. 55–60 prosent blant innvandrere fra Asia, Afrika og Sør-Amerika, mens rundt 6–10 prosent går inn i lavinntekt. For personer uten innvandrerbakgrunn er den tilsvarende andelen som blir værende i lavinntekt, på ca. 40 prosent, mens rundt 1 prosent går inn i lavinntekt. Disse resultatene tyder på at det er en betydelig grad av såkalt tilstandsavhengighet i lavinntekt blant innvandrere fra Asia, Afrika og Sør-Amerika. Dette betyr at å ha lavinntekt i en periode påvirker sannsynligheten for at man er i lavinntekt også i senere perioder. Blant innvandrere fra Asia, Afrika og Sør-Amerika øker sannsynligheten for vedvarende lavinntekt med anslagsvis 20,3–26,8 prosentpoeng.

En rapport som har sett på inntektsmobilitet blant barnefamilier med lav inntekt i perioden fra 2007 til 2014, finner at svært få barn befinner seg under lavinntektsgrensen (EU 60) i hele perioden. Mens nær en fjerdedel av alle barn var under grensen minst én gang i løpet av perioden 2007 til 2014, var kun 1,4 prosent av alle barn under grensen i hele perioden.[468] Av de barna som var under grensen i hele perioden, er de fleste fra store barnefamilier, og der svært få av de voksne er tilknyttet yrkeslivet. Mer enn halvparten har innvandrerbakgrunn fra Afrika, Asia etc. Den samme rapporten har delt opp perioden i to og sammenlignet utviklingen. Rapporten finner da at om lag 1,8 prosent av alle barn gikk inn i lavinntektsgruppen fra den ene perioden til den andre, mens 2 prosent forlot lavinntektsgruppen. Tre og en halv prosent av alle barn var i lavinntektsgruppen i begge perioder. Rapporten konkluderer med at det å forlate lavinntektsgruppen hovedsakelig forårsakes av at det blir flere voksne i husholdningen, noe som ofte medfører en inntektsøkning. Det ser videre ut til at det er en noe ulik utvikling for barn med og uten innvandrerbakgrunn. For barn uten innvandrerbakgrunn har demografiske endringer, som at det blir flere voksne i husholdningen, mest å si, mens for barn med innvandrerbakgrunn er det økonomiske forhold, som for eksempel endring i antallet yrkestilknyttede, som har mest å si.

7.8 Norske barnefamiliers økonomi i et nordisk perspektiv

Sammenligning av husholdningsinntekter mellom land er utfordrende. Det er ulikheter i hvordan sosialforsikrings- og skattesystemer er oppbygd mellom land, noe som kan påvirke hvordan inntekter og stønader blir registrert i datagrunnlaget, for eksempel om det gis som en kontantytelse eller som skattefradrag. Støtte kan også gis gjennom offentlige tjenester, og verdien av dette inngår normalt ikke i inntektsbegrepet i internasjonale sammenligninger. Videre kan regelendringer i trygde- eller skattesystemet medføre at administrative data påvirkes, og det kan være ulike måter å innhente data på som påvirker resultatene.

SSB tar i en rapport fra 2016 for seg norske barnefamiliers inntekter i et internasjonalt perspektiv.[469] På bakgrunn av tall fra Eurostat[470] viser rapporten at inntektsnivået til norske barnefamilier er svært høyt i Europa. Kun i Sveits og Luxembourg har barnefamiliene noenlunde like høyt inntektsnivå som norske barnefamilier. Barn i de andre nordiske landene har også relativt høye husholdningsinntekter, men betraktelig lavere enn i Norge. Danske og svenske barn ligger inntektsmessig på om lag 80 prosent av nivået til norske barn, mens finske og islandske barn ligger på henholdsvis 74 og 71 prosent (2012). Forskjellene øker når man ser på nivået i andre land. For eksempel har polske barn en kjøpekraftjustert medianinntekt som bare tilsvarer en tredjedel av nivået til norske barn.

Figur 7.4 Andel under 18 år med lavinntekt i Norden (EU-skala). 2006–2015. Prosent

Kilde: EU-SILC

Andelen barn i lavinntektsgruppen er i internasjonal sammenheng lav i de nordiske landene. Ifølge statistikk fra Eurostat[471] var andelen som hadde en inntekt lavere enn 60 prosent av medianen (EU-skala) i 2015, 10,4 prosent i Danmark, 10 prosent i Finland, 10,9 prosent på Island og 12,9 prosent i Sverige. I Norge var andelen 11,3 prosent. Sverige skiller seg ut med en noe høyere andel med lavinntekt, særlig etter 2010. Utviklingen i Sverige kan blant annet skyldes at barnefamiliene nederst i fordelingen har hatt en svakere inntektsutvikling enn dem med høyere inntekt. Unicef har i en rapport[472] sett nærmere på hvor langt det er fra tiende persentil i inntektsfordelingen og opp til medianen i en rekke land. I de skandinaviske landene, med unntak av Sverige, er husholdningsinntekten i den tiende persentilen om lag 38 prosent lavere enn inntekten for barn i midten av inntektsfordelingen. I Sverige er avstanden 46 prosent. Mulige årsaker kan både være endringer i offentlige stønader og den økte innvandringen. For eksempel viser tall fra OECD[473] at offentlige overføringer som andel av husholdningsinntekten i Sverige gikk ned fra 27 prosent i 1995 til 16 prosent i 2008.

7.9 Inntektsfattigdom: begrep og indikatorer

På samme måte som det finnes relative og absolutte definisjoner av fattigdom, som drøftet i kapittel 3, finnes det også relative og absolutte fattigdomsmål.

De absolutte målene gir grenser for hvor lite penger man kan klare seg med per dag for å tilfredsstille de aller mest nødvendige behovene. Denne typen mål anvendes som regel i fattige land. I 1990 definerte Verdensbanken at den globale fattigdomsgrensen skulle være på 1 dollar om dagen. Dette er en kjøpekraftjustert grense, slik at varer og tjenester er likt priset på tvers av landegrenser. I 2015 ble fattigdomsgrensen justert, og ligger per 2016 på 1,90 amerikanske dollar om dagen.

Et relativt fattigdomsmål som tar utgangspunkt i et visst nivå av befolkningens inntekt, er det målet som er mest vanlig i rike land. Både EU og OECD benytter mål som tar utgangspunkt i inntekt relativt til en viss prosent av medianinntekten i landet. Medianinntekten er den midterste inntekten i inntektsfordelingen. Det vil si at halvparten av befolkningen har en inntekt over medianen, og halvparten under. Medianmålet er også det som i all hovedsak benyttes i Norge. Tabell 7.10 viser fattigdomsgrensen for ulike husholdningstyper når grensen for lavinntekt settes ved 50 eller 60 prosent av medianinntekten i Norge i 2014.

Et alternativ til dette konsekvent relative målet er å ta utgangspunkt i en «fast» lavinntektsgrense basert på medianinntekten ett bestemt år, og deretter bare justere denne grensen for prisstigningen i påfølgende år. En slik metode kan bidra til å belyse inntektsutviklingen nederst i inntektsfordelingen. Dersom andelen med en inntekt under lavinntektsgrensen faller over tid, kan dette tolkes som at realinntektene til dem som befinner seg i lavinntektsgruppen, har økt.

De forskjellige målene belyser ulike sider av fattigdom, og de gir alle forskjellige svar. Det er derfor viktig å være bevisst på hva det målet man benytter, gir svar på, og særlig på hva det ikke kan gi svar på.

Bakgrunnen for å benytte inntektsnivået som en indikator på fattigdom er en underliggende antakelse om at inntektsnivået sier noe om forbruksmulighetene og dermed en persons mulighet til å skaffe seg tilfredsstillende levekår. Når inntekt benyttes som fattigdomsindikator, settes fattigdomsgrensen ved det inntektsnivået som antas å være et minimum for å kunne opprettholde en akseptabel levestandard i forhold til det som er vanlig ellers i samfunnet.

Boks 7.4 Inntektsbegrepet

Inntektsbegrepet som i all hovedsak benyttes i utvalgets innstilling som mål på de økonomiske ressursene, er inntekt etter skatt. Dette begrepet omfatter summen av

yrkesinntekter (lønns- og næringsinntekter)

kapitalinntekter (renteinntekter, aksjeutbytte, netto realisasjonsgevinster mv.)

skattepliktige overføringer (pensjoner fra folketrygden som alders-, uføre- og etterlattepensjon, overgangsstønad, barnepensjon, arbeidsledighetstrygd, sykepenger mv.)

skattefrie overføringer (grunn- og hjelpestønad, barnetrygd, bostøtte, stipend fra Statens lånekasse for utdanning, sosialhjelp, fødselsengangsstønad, kontantstøtte, diverse stønader til enslige forsørgere, mv.)

Til fratrekk kommer utlignet skatt og negative overføringer.

For en samlet oppstilling av alle inntektskomponenter som inngår i inntektsbegrepet, vises det til ssb.no.

Å måle fattigdom ved hjelp av inntekt har imidlertid noen problematiske sider. Selv om inntektsbegrepet omfatter de fleste kontante inntektene barnefamilier mottar, omfatter det ikke en del viktige faktorer som påvirker familienes økonomiske handlingsrom. Inntektsbegrepet omfatter for eksempel ikke formue. En høy formue gir muligheter til en levestandard over det som inntektsnivået skulle tilsi – både fordi man kan tære på formuen, og fordi formuen kan gi opphav til skjulte inntekter. For eksempel gir det å bo i en nedbetalt bolig, opphav til en skjult inntektsstrøm i form av leieverdi.

Tabell 7.11 Lavinntektsgrenser etter ulike husholdningstyper basert på ulike avstander til medianinntekt etter skatt (EU-skala). 2014. Årsinntekt i kroner

Lavinntektsgrense

50 prosent av medianinntekt (kroner)

60 prosent av medianinntekt (kroner)

Forbruksvekt

Enslig

172 800

207 400

1,0

Enslig forsørger

med 1 barn

224 700

269 600

1,3

med 2 barn

276 500

331 900

1,6

med 3 barn

328 400

394 100

1,9

Par uten barn

259 300

311 100

1,5

Par

med 1 barn

311 100

373 300

1,8

med 2 barn

363 000

435 600

2,1

med 3 barn

414 800

497 800

2,4

med 4 barn

466 700

560 000

2,7

Kilde: Statistisk sentralbyrå, inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger

Gitt at man har valgt en inntektsbegrep og en fattigdomsgrense, gjenstår det fortsatt spørsmålet om hvordan fattigdommens omfang skal måles. Den vanligste løsningen – som også benyttes i denne rapporten – er å telle opp hvor mange individer (i absolutte tall eller som andel av befolkningen) som tilhører hushold med en inntekt som er lavere enn fattigdomsgrensen (på engelsk omtalt som «head count»). En viktig innvending mot dette målet er at forbedringer i inntektssituasjonen til de fattige, ikke vil slå ut på dette målet, så lenge forbedringen ikke bringer vedkommende over fattigdomsgrensen. Sagt på en annen måte: målet tar ikke hensyn til hvor fattige de fattige er. For å ta med dette aspektet i fattigdomsmålingen, kan supplere tellingen av antallet/andelen fattige med å beregne størrelsen på fattigdomsgapet som viser hvor stor avstand det i gjennomsnitt er opp til fattigdomsgrensen for den aktuelle gruppen av fattige.

7.10 Konsekvenser av barnefattigdom

Fattigdom handler om mer enn bare en tilfredsstillende inntekt. Særlig for barn kan det å være annerledes og ikke ha de samme tingene som «alle» andre har, være forbundet med skam. Det finnes klare indikasjoner på at skamfølelsen forbundet med fattigdom er universell og uavhengig av hva slags samfunn man vokser opp i. Den relative følelsen av fattigdom gir lignende utslag både i rike og fattige land.[474]

De aller fleste barn, også de fra fattige familier, har tilgang til viktige levekårsgoder og deltar i stor grad i sosiale aktiviteter. Likevel viser forskningen at det å oppleve fattigdom under oppveksten bidrar til noe større risiko for levekårsmangler, og at det på lang sikt kan bidra til dårligere utsikter som voksne. Det å vokse opp i en lavinntektsfamilie bidrar til økt sannsynlighet for selv å være i lavinntekt som voksen.[475] Likeledes vil det å vokse opp i en familie som mottar sosialhjelp, øke sjansen for selv å motta sosialhjelp som voksen.[476]

Til tross for at levekårsundersøkelsene viser at lav inntekt er knyttet til større økonomiske barrierer for sosial deltakelse, deltar barn av enslige foreldre og familier med lav inntekt i omtrent like stor grad sosialt som barn generelt. Dette kan tyde på at foreldre med lav inntekt prioriterer barnas sosiale goder fremfor sine egne. I de aller fleste typer barnefamilier kan barna invitere venner på besøk for å leke eller for eksempel arrangere bursdag. De aller fleste barn, uavhengig av familiens inntekt eller om de har en enslig forelder, kan også delta på skoleturer eller arrangementer som koster penger. Det er imidlertid en større andel barn fra barnefamilier med lav inntekt som ikke deltar regelmessig i organisert fritidsaktivitet grunnet trang økonomi.[477]

Andre undersøkelser finner at barn fra familier med svak økonomi er noe mindre sammen med venner på fritiden, og deltar noe mindre i organiserte fritidsaktiviteter.[478]

Sammenhengen mellom fattigdom og helseproblemer er godt kjent. De med lav inntekt eller utdanning har gjerne dårligst helse, mens de med høy utdanning eller inntekt har gjennomgående bedre helse. Det er imidlertid usikkert om det er lav utdanning som fører til dårlig helse, eller om dårlig helse er en konsekvens av lav utdanning. Man kan med sikkerhet slå fast at det er flere med dårlig helse blant dem som er fattige, men det usikkert hvorfor disse har dårlig helse.[479]

7.11 Levekår og fattigdom

Fattigdom kan også måles ved hjelp av direkte indikatorer, som faktiske levekår eller faktisk forbruk. Å måle fattigdom på denne måten kan være fordelaktig fordi det sier noe om den faktiske situasjonen til en person. Et stort problem med dette målet er likevel å bestemme hvilke goder eller hva slags forbruk som er nødvendig, og å sette en fattigdomsgrense, det vil si å definere hva man må ha for ikke å være fattig.

Å bestemme hvilke levekår og hva slags forbruk som er nødvendig, vil være et normativt spørsmål, og svarene vil avhenge av subjektive vurderinger, alt etter hvilket normativt ståsted den man spør, har. Det er også mulig å spørre den enkelte om personen selv opplever seg som fattig og ikke er i stand til å opprettholde en levestandard som er vanlig i samfunnet ellers. En sammensetning av basisvarer og -tjenester man må ha for ikke å være fattig, vil heller ikke være bestandig over tid. Synet på hva som oppfattes som luksus, og hva som er nødvendig, endrer seg kontinuerlig. For eksempel var mobiltelefonen et luksusgode for 20 år siden, mens den i dag kan sies å være en nødvendighet.

For å måle levekår har Eurostat utarbeidet en indikator som måler det som defineres som betydelige materielle mangler. Denne indikatoren måler andelen som ikke har råd til minst fire av ni goder.[480] Indikatoren inngår som én av tre indikatorer i EUs mål om å redusere antallet fattige med 20 millioner innen 2020.

Fattigdom defineres gjerne som et ufrivillig fravær av et sett med goder. Noen personer velger å leve på en annen måte enn det som er vanlig i samfunnet ellers. Når situasjonen er et resultat av et fritt valg, synes det ikke riktig å definere dette som fattigdom.

For å kunne si noe om omfanget av fattigdom etter denne dimensjonen er man avhengig av å samle inn data basert på utvalgsundersøkelser. Dette kan være ressurskrevende, og kan ikke nødvendigvis gjennomføres med den hyppighet som er ønskelig. Et annet problem er at utvalget som regel ikke er stort nok til at resultatene kan brytes ned på spesifikke grupper som for eksempel innvandrere eller enslige foreldre.[481] Fordelen er likevel at en utvalgsundersøkelse kan utformes på en slik måte at man kan få svar på flere aspekter ved hva det vil si å være fattig.

7.12 Betydningen av å inkludere offentlige tjenester i inntektsbegrepet

Utvalget er i mandatet bedt om å vurdere et inntektsbegrep der verdien av gratis eller subsidierte offentlige tjenester er med. Å inkludere denne verdien i inntektsbegrepet vil gi et bedre bilde av den faktiske situasjonen, men medfører noen vanskelige sider.

I tillegg til inntekt og formue betyr tilgang til gratis eller subsidierte offentlige tjenester mye for familiens levekår. Konsekvensene av å ha lav inntekt i en rikt utbygd velferdsstat som Norge, der tjenestetilbudet er skattefinansiert og man betaler skatt etter evne, vil være annerledes enn i et land som ikke har det samme tilbudet. Gratis eller sterkt subsidierte offentlige tjenester som barnehage, skole og helsetjenester er nødvendige goder familien alternativt hadde hatt utgifter til, dersom staten ikke tilbød dette gratis. Verdien av disse tjenestene for familiene er naturligvis høy.

En sammenligning av omfanget av lavinntekt mellom land, regioner og grupper med svært forskjellige tilbud av slike tjenester vil derfor ikke gi et helt korrekt sammenligningsgrunnlag. Sammenligner man for eksempel Norge med USA, vil det være store forskjeller mellom landene i hva som tilbys av gratis statlige tjenester. En familie i et land med gratis tjenester har derfor en større disponibel inntekt enn en familie i et land der de samme tjenestene må kjøpes, selv om familiene har samme inntekt. I Norge skjer en stor del av fordelingen av offentlige goder gjennom kommunene. Kommunene har et stort handlingsrom, og vil prioritere forskjellig. Det er derfor sannsynlig at effekten av å inkludere verdien av offentlige tjenester i et utvidet inntektsbegrep vil påvirke inntektsfordelingen mellom regioner i Norge. Forskjellige grupper har også tilgang til forskjellige typer tjenester. Det er for eksempel kun familier med barn i barnehagealder som bruker barnehagetilbudet, og kun familier som venter barn, som bruker tjenester knyttet til svangerskap og fødsel. Sammenligninger av inntekt barnefamilier imellom vil også påvirkes av offentlige tjenester. I tilfeller der tilgangen til enkelte tjenester er begrenset, vil bare en del av barnefamiliene kunne ta tjenestene i bruk. Barnehage er et eksempel på en subsidiert tjenester som det, i noen tilfeller, er begrenset tilgang til. Med utbygging av barnehagetilbudet har imidlertid problemet blitt redusert.

Det kan hevdes at man bør inkludere verdien av de offentlige tjenestene i inntektsbegrepet, slik at den reelle disponible inntekten bedre blir synliggjort. Tilnærmingen støter imidlertid på flere problemer. Det største problemet er kanskje allokering av bruk av tjenester til enkeltpersoner. Man har sjelden opplysninger som muliggjør kobling av bruk av offentlige tjenester og inntekt for de samme familiene. Videre er verdsetting et annet problem. Offentlige tjenester har i mange tilfeller ikke noe marked der man kan hente markedspriser fra. Et gratis offentlig helsevesen har én verdi som forsikring og en annen verdi som faktisk forbruk. Det er ikke selvsagt hvordan tjenesten skal verdsettes og allokeres. Enkelte studier har satt verdien av en tjeneste lik produksjonskostnaden.[482] Dette blir ikke nødvendigvis riktig, da offentlig tjenesteproduksjon kan ha betydelige stordriftsfordeler, og kostnaden ved å produsere tjenesten kan variere, både mellom land og mellom regioner innad i et land. En annen måte er å beregne sannsynligheter. Ved hjelp av utvalgsdata fra levekårsundersøkelsen har en studie beregnet sannsynligheter for å være bruker av ulike kommunale tjenester.[483] En slik tilnærming kan likevel ikke allokere bruken av offentlige tjenester til enkeltpersoner og koble dette med inntektsdata.

Å inkludere verdien av tjenester bryter dessuten med de antakelsene om variasjon i økonomiske behov mellom ulike familietyper som ligger innebygd i tradisjonelle ekvivalensskalaer (for eksempel EU-skalaen som brukes i denne rapporten). Tradisjonelle ekvivalensskalaer er utviklet med henblikk på å korrigere for forskjeller i behovet for kontantinntekt mellom husholdninger av ulik størrelse og sammensetning gitt at grunnleggende behov for helsetjenester, utdanningstjenester m.m. er dekket. De tar dermed ikke hensyn til for eksempel at eldre mennesker har større behov for helsetjenester, og de tar ikke hensyn til barnefamilienes behov for barnepass og skole/utdanning. Hvis man ønsker å kaste lys over fordelingsvirkningene av offentlige tjenester og sammenligne land og perioder med et ulikt offentlig tjenestetilbud, er det to måter å gå frem på som begge sikrer konsistens mellom inntektsbegrep og ekvivalensvekting. Det ene alternativet er å legge til verdien av de gratis offentlige tjenestene til kontantinntekten. Da må man imidlertid samtidig utvikle og bruke nye ekvivalensvekter som tar hensyn til variasjonen i behovet for slike tjenester mellom ulike familietyper. Det andre alternativet er å trekke husholdningenes eventuelle utgifter til nødvendige tjenester fra kontantinntekten (for eksempel eventuell egenbetaling til barnehager og skoler, utgifter til helsetjenester og helseforsikringer mv.), og da bruke en konvensjonell ekvivalensskala på den inntekten som husholdningen har til rådighet for alle andre formål.[484]

Det er gjort forsøk på å beregne verdien av offentlige tjenester og hva dette har å si for omfanget av fattigdom og inntektsfordelingen.[485] Det er vist at den økonomiske verdien av offentlige tjenester er betydelig for husholdningene. Fordelingsanalyser som inkluderer verdien av offentlige tjenester i inntektsbegrepet, viser at offentlige tjenester utgjør en forholdsvis større del av inntekten til dem nederst i inntektsfordelingen, sammenlignet med dem øverst i inntektsfordelingen. Dette er med på å jevne ut inntektsforskjeller.[486]

I studier som er av mer kvalitativ karakter, kan det være av verdi å forsøke å estimere hvilken betydning disse tjenestene har, men på bakgrunn av de praktiske ulempene det medfører, virker det lite hensiktsmessig å inkorporere verdien av offentlige tjenester i inntektsbegrepet i rene kvantitative analyser.

7.13 Oppsummering

Til tross for de forskjellene som har vært belyst i kapitlet, må det sies at den økonomiske situasjonen for norske familier i all hovedsak ser ut til å være svært god. Både barnefamilier og familier uten barn har tatt del i den generelle velstandsveksten som har skjedd i Norge i løpet av de siste 20 årene.

Det er likevel grunn til å se nærmere på hva det er som har forårsaket at enkelte grupper har sakket akterut. Spesielt inntektsveksten til enslige forsørgere som gruppe sakket akterut fra rundt 2003.

Barn med innvandrerbakgrunn utgjør en stadig større andel av alle barn som er i gruppen med vedvarende lavinntekt. Med økende botid i Norge øker arbeidsdeltakelsen og andelen innvandrere med vedvarende lavinntekt faller, men barn med innvandrerbakgrunn fra Somalia, Irak og Afghanistan skiller seg ut ved å være sterkt overrepresentert i lavinntektsgruppen, selv etter lang botid. Svært få barn befinner seg i lavinntektsgruppen i lange perioder, men barn fra store familier og hvor få av de voksne er yrkestilknyttet, er overrepresentert blant dem som var i lavinntektsgruppen hvert år fra 2007 til 2014. Nærmere 54 prosent av alle barn som i alle disse årene tilhørte en lavinntektshusholdning, hadde innvandrerbakgrunn fra Afrika, Asia eller Latin-Amerika.

Det er et gjennomgående trekk at familiens økonomiske situasjon bedres med barnas alder. Dette gjelder både for par med barn og enslige forsørgere. Foreldrene tilknytning til arbeidsmarkedet blir sterkere, lønnsinntekten øker, formuen øker og gjelden synker i takt med at barna blir eldre.

Del 4
Ytelser og tjenester til barnefamiliene

8 Ytelser og tjenester til barnefamiliene

Det er foreldrene som har ansvar for barns materielle trygghet. Offentlige overføringer til barnefamilier i form av ytelser og tjenester bidrar til å støtte opp om foreldrenes forsørgeransvar. Ytelser som barnetrygd og foreldrepenger bidrar til å styrke barnefamiliers økonomiske situasjon, mens tjenester som barnehage og skolefritidsordning er med på å muliggjøre at begge foreldre kan være i arbeid, og på den måten sikre familiens økonomiske grunnlag. I tillegg til ytelser og tjenester rettet mot barnefamilier kommer egne skatteordninger for familier med barn.

I tabell 8.1 og figur 8.1 gis beskrivelser av utviklingen i overføringer til barnefamilier i perioden fra 1993 til 2015.[487] Tabell 8.1 viser at overføringene, målt i konstante priser, har økt betydelig i perioden fra 1993 til 2015. Totale overføringer til barnefamilier var i 1993 på i underkant av 36 milliarder 2015-kroner. I 2015 var beløpet mer enn dobbelt så stort, på noe over 78 milliarder kroner. Figur 8.1 viser imidlertid at målt som andel av bruttonasjonalproduktet har overføringer til barnefamilier (begrenset til ordningene som inngår i tabell 8.1) vært tilnærmet uforandret fra 1993 til 2015.

Tabell 8.1 Utgifter til overføringer til barnefamilier. 1993–2015. Milliarder 2015-kroner

År

Barnetrygd

Kontantstøtte

Forsørgerfradrag

Statlig tilskudd, barnehager

Kommunalt tilskudd, barnehager

Foreldrepenger (inkl. eng.stønad)

Foreldrefradrag

Totalt

1993

17,54

0,00

2,99

4,95

2,79

6,40

1,28

35,95

1994

17,46

0,00

2,96

5,43

2,85

8,19

1,34

38,23

1995

17,15

0,00

2,90

5,69

3,17

8,63

1,50

39,04

1996

17,98

0,00

2,88

6,20

3,32

9,08

1,65

41,11

1997

18,16

0,00

2,80

6,06

3,35

9,36

1,62

41,35

1998

18,05

1,07

2,73

5,76

3,76

9,47

1,44

42,28

1999

17,52

3,17

2,68

5,70

4,02

10,08

1,66

44,83

2000

16,41

3,95

2,62

5,74

4,24

10,30

1,66

44,92

2001

18,88

3,82

0,00

6,12

4,90

10,51

1,71

45,94

2002

18,80

3,68

0,00

7,30

5,49

10,61

1,74

47,62

2003

18,21

3,46

0,00

9,17

3,95

11,38

1,80

47,97

2004

17,49

3,52

0,00

12,23

3,86

10,68

1,86

49,64

2005

17,38

3,47

0,00

14,37

4,95

11,66

1,87

53,70

2006

16,97

2,86

0,00

18,23

6,00

11,47

1,86

57,39

2007

16,92

2,35

0,00

21,10

7,60

11,96

1,93

61,86

2008

16,35

1,83

0,00

23,89

9,51

12,22

2,14

65,94

2009

16,23

1,64

0,00

26,72

10,60

13,36

2,24

70,79

2010

16,09

1,54

0,00

28,37

10,64

14,49

2,30

73,74

2011

16,03

1,54

0,00

0,54

35,08

15,18

2,35

70,72

2012

15,99

1,30

0,00

0,54

37,54

16,57

2,39

74,33

2013

15,61

0,91

0,00

0,42

38,82

17,92

2,22

75,90

2014

15,43

1,44

0,00

0,46

40,99

18,06

2,27

78,65

2015

15,24

1,75

0,00

0,56

39,88

18,10

2,83

78,36

Kilde: Vike 2016

Virkemidlene i familiepolitikken kan grovt sett deles inn i kontantoverføringer, støtte via skattesystemet og subsidier av tjenester. I figur 8.1 vises det hvordan disse tre hovedkategoriene av støtteordninger ble brukt i ulike land i 2011. Norge plasserer seg noe over OECD-gjennomsnittet i bruk av overføringer til barnefamilier med omtrent 3,2 prosent av BNP, men ligger lavere enn de andre nordiske landene. Skattesystemet har liten betydning for overføringer til barnefamilier i samtlige land, men fordelingene mellom tjenester og kontantoverføringer varierer (se figur 8.2). I likhet med de andre nordiske landene er andelen av støtten som går gjennom tjenester, relativt høy i Norge.

Figur 8.1 Overføringer til barnefamilier. 1993–2015. Prosent av BNP

Kilde: Vike 2016

Figur 8.2 Overføringer til barnefamilier i OECD-land. 2013. Andel av BNP

Kilde: OECD

I løpet av de siste 20 årene, siden forrige utredning om overføringer til barnefamilier, har det vært en vridning i overføringene til barnefamilier i form av en vekst i tjenestetilbudet, ikke minst gjennom en storstilt utbygging av barnehager og innføringen av systemet med makspris for foreldrebetaling. Samtidig har verdien av barnetrygden blitt redusert, ved at den har blitt nominelt videreført siden 1996. Dette illustreres også i figur 8.1.

I del IV beskrives de mest sentrale ytelsene til barnefamilier samt tjenestene barnehage og skolefritidsordning og skattefordeler for foreldre med barn, i tråd med oppdraget gitt i utvalgets mandat. De påfølgende kapitlene gjør rede for hvordan ytelsene og tjenestene er utformet, historikken bak, hvem mottakerne er, forskningsbasert kunnskap om virkningene av ytelsene og tjenestene, samt hvordan tilsvarende ytelser og tjenester i de andre nordiske landene er utformet.

Del IV er strukturert slik at de større kontantoverføringene omtales først. Deretter følger en omtale av tjenester, før en beskrivelse av overføringsordningene rettet mot spesifikke grupper av barnefamilier. Til slutt omtales andre ordninger som er relevante for barnefamilier. Barnetrygden er skilt ut i kapittel 9. I kapittel 10 omtales ordninger som innebærer økonomisk støtte til omsorg av egne barn, som foreldrepenger og kontantstøtte. I kapittel 11 er tjenestene barnehage og skolefritidsordning omtalt. Så følger i kapittel 12 en omtale av ytelser rettet mot spesifikke grupper av barnefamilier: stønader til enslige foreldre, bidragsforskott, støtte til studenter med barn og barnetillegg i trygdeytelsene. Kapittel 13 omhandler bostøtte og skattefordeler for familier med barn.

9 Barnetrygd

Barnetrygden ble innført like etter andre verdenskrig og var en av de første universelle trygdeytelsene som ble innført i Norge. I løpet av de nesten 70 årene den har eksistert, har den gjennomgått en rekke større og mindre endringer, men den er fortsatt en universell ytelse som utbetales til alle med barn under 18 år.

9.1 Dagens regelverk for barnetrygd

Barnetrygd gis for alle barn bosatt i Norge. Barnetrygden gis fra og med kalendermåneden etter at barnet er født, og til og med kalendermåneden før barnet fyller 18 år.

Barnetrygdsatsen fremgår ikke av loven, men fastsettes av Stortinget i årlige budsjettvedtak. Satsen er i 2017 på 11 640 kroner per barn per år. Barnetrygden utbetales månedlig. Forrige større endring i satsen skjedde i 2001, og bortsett fra en liten reduksjon i 2003 har den stått stille siden da.

Det er den som har barnet boende fast hos seg, som har rett til barnetrygd. Hvis foreldrene ikke bor sammen og skriftlig har avtalt at barnet skal bo fast hos begge, kan hver av foreldrene få utbetalt 50 prosent barnetrygd. Hvis foreldrene bor sammen, utbetales barnetrygden til mor, med mindre foreldrene har gitt melding til NAV om at far skal ha stønaden utbetalt.

Hvis barnets foreldre er ugift, skilt eller separert og ikke bor sammen i en felles husholdning, utbetales barnetrygd for ett barn mer enn det faktiske barnetallet (utvidet barnetrygd). Utvidet barnetrygd gis også til barn av gjenlevende ektefelle.

Den utvidede barnetrygden faller bort hvis forelderen inngår ekteskap, har levd i et ekteskapslignende forhold i en felles husholdning i minst 12 av de siste 18 månedene, eller har eller får felles barn med en person vedkommende lever sammen med i et ekteskapslignende forhold i en felles husholdning.

Enslige forsørgere som har rett til utvidet barnetrygd og full overgangsstønad, og som har barn i alderen null til tre år, har rett til et småbarnstillegg på 7 920 kroner i året. Det gis ett tillegg uavhengig av hvor mange barn i alderen null til tre år vedkommende forsørger.

Barnetrygden er skattefri og gis uten behovs- eller inntektsprøving.

I 2016 ble det utbetalt drøyt 15 milliarder kroner i barnetrygd.

Per 31. desember 2016 var det 673 818 personer som mottok barnetrygd. Dette er en økning på 53 500, eller 8,6 prosent, fra 31. desember 2006. De aller fleste mottakerne er kvinner, men andelen menn er økende. Ved utgangen av 2016 var 11,2 prosent av mottakerne menn, det vil si en prosentandel nesten dobbelt så høy som ved utgangen av 2006.

Ved utgangen av 2016 ble det utbetalt barnetrygd for 1 134 813 barn. Dette er en økning på 51 000, eller 4,7 prosent, fra utgangen av 2006. I hele perioden fra 31. desember 2006 til 31. desember 2015 har antallet barn per mottaker vært stabilt.

Antallet barnetrygdmottakere med utvidet stønad (stort sett eneforsørgere) var 123 557 ved utgangen av 2016. Av barnetrygdmottakerne har 18,3 prosent utvidet stønad.[488]

9.1.1 Barnetrygd for barn som oppholder seg utenlands

Etter barnetrygdloven er det et vilkår for rett til barnetrygd at barnet er bosatt i Norge. Et barn som kommer til landet, anses som bosatt i Norge hvis barnet skal oppholde seg her i mer enn tolv måneder.

Ved midlertidig fravær fra Norge som ikke er ment å vare mer enn tre måneder, regnes barnet fortsatt som bosatt her.[489] Selv om utenlandsoppholdet skal vare utover seks måneder, kan det likevel gis barnetrygd hvis barnet og forelderen/foreldrene er medlemmer i folketrygden.[490]

Gjennom EØS-avtalen er Norge bundet av EUs trygdeforordning.[491] Det innebærer at barnetrygd gis for barn bosatt i EØS-området hvis forsørgeren etter reglene i trygdeforordningen er trygdet i Norge (gjelder i hovedsak personer som arbeider i Norge eller på norsk skip).

I 2015 ble det utbetalt 200 millioner kroner i barnetrygd for personer bosatt i utlandet (av totalt 15,1 milliarder kroner). Av dette gikk 44 prosent (88 millioner kroner) til personer med opphold i Polen. Deretter kom Litauen med 18 millioner kroner og Sverige med 16 millioner kroner. I alt 75 prosent av barnetrygd utbetalt til utlandet gikk til utenlandske statsborgere.[492]

9.1.2 Historikk om barnetrygd[493]

Barnetrygden ble innført 1. oktober 1946 og er en av våre første universelle trygdeordninger. Da den ble innført, ble barnetrygd gitt med 180 kroner per år fra og med andre barn. Regjeringen ønsket ved innføringen å inkludere også det første barnet, men dette ville omtrent fordoble utgiftene og ble ikke innført. Imidlertid fikk enslige forsørgere barnetrygd også for første barn. Barnetrygdalderen var opprinnelig 16 år. Barnetrygden ble utbetalt til moren. Dette ble tolket som en økonomisk godtgjøring for morens arbeid med barneoppfostring, eller i det minste som en symbolsk anerkjennelse.

Barnetrygden ble regnet som skattepliktig inntekt. Den ble derfor finansiert med 7/8 fra staten og 1/8 fra kommunene, i og med at kommunene også fikk skatteinntekter.

I forbindelse med innføringen av barnetrygd ble det fra departementets side presisert at barnetrygdens formål ikke skulle være at det offentlige skulle garantere det økonomiske grunnlaget for barns oppvekst; dette burde og skulle være foreldrenes ansvar. Målsettingen var at familiens økonomiske standard ikke skulle synke etter hvert som barnetallet økte. Befolkningsveksten måtte ikke synke som følge av de økonomiske omkostningene ved å ha flere barn.

Fra 1957 ble skatteplikt for barnetrygden avviklet. Flere grunner ble anført for endringen: Barnetrygden måtte anses som en faktor i utjevningen mellom forsørgere og ikke-forsørgere, og dermed som en påbygging til skattelovens bestemmelser om inntektsfradrag for forsørgerbyrde. Barnetrygden måtte vurderes som et supplement til skattesystemet, snarere enn som en sosialtrygd basert på en forsikringstankegang. Også praktiske årsaker knyttet til overgang til forskuddsskatt (unngå restskatt for barnetrygdmottakere) var en del av begrunnelsen for endringen. Ettersom skatteplikten bortfalt, mistet kommunene skatteinntekter, samtidig som de bidro med 1/8 av finansieringen av barnetrygden. I 1963 ble den kommunale medfinansieringen opphevet, som ledd i visse endringer i skattesystemet.

Graderte satser etter barnetall ble innført i 1963. Det ble gitt 400 kroner året for andre barn (enslige forsørgere fikk også 400 kroner for første barn), 500 kroner året for tredje barn, 600 kroner året for fjerde barn og 700 kroner for femte barn.

Søskenprofil i barnetrygden hadde vært diskutert lenge uten å få flertall. Forslaget fikk imidlertid gjennomslag etter at det ble lagt frem en utredning som viste sammenhengen mellom barnetallet og familienes levestandard; den relative levestandarden sank kraftig når man fikk første, andre og tredje barn. Ved ytterligere barn sank levestandarden fortsatt, men merkbart mindre enn for de første barna. Ettersom familiemønsteret på første halvdel av 1960-tallet klart pekte i retning av færre barn per familie, var dette ingen kostbar reform.

Ved skatteomleggingen i 1970 fikk barnetrygden økt betydning som virkemiddel for å ivareta hensynet til forsørging av barn. Tidligere ble forsørging av barn også tatt hensyn til gjennom skatteklassefradrag: Jo flere barn man forsørget, desto høyere skatteklasse og fradrag. For å kompensere for bortfallet av klassefradrag og innføringen av merverdiavgiften ble barnetrygden økt kraftig (for barn nummer to ble for eksempel satsen økt fra 550 til 1 500 kroner per år).

Det ble også foreslått at barnetrygden skulle gis i form av et direkte fradrag i forskuddsskatt og forskuddstrekk av skatt. Barnetrygden ville da bare bli utbetalt kontant i den utstrekning den oversteg skattetrekket. Flertallet i Stortinget gikk mot forslaget med den begrunnelse at det ikke ville være heldig å gå bort fra en ordning med kontant utbetaling til moren.

Fra 1970 ble det utbetalt barnetrygd for første barn. Enslige forsørgere fikk rett til barnetrygd for ett barn mer enn det faktiske barnetallet. Spørsmålet om barnetrygd for første barn var reist nesten 20 år tidligere, men hadde ikke fått flertall, blant annet fordi det var en kostbar reform.

Som del av en samlet tiltakspakke for landsdelen ble det i 1989 innført et tillegg i barnetrygden for personer bosatt i Finnmark og enkelte kommuner i Nord-Troms, det såkalte finnmarkstillegget.

I 1991 ble det innført et tillegg i barnetrygden for barn opptil tre år. Økning av barnetrygden for de yngste barna hadde vært foreslått ved flere anledninger. Begrunnelsen for å innføre et småbarnstillegg var at mange småbarnsfamilier har en stram økonomi. Tillegget skulle lette presset fra høy foreldrebetaling for barnehageplass, ekstra transportutgifter o.a. Fra 1994 ble småbarnstillegget for nullåringer fjernet. Begrunnelsen var utvidelsen av stønadsperioden for lønnet fødselspermisjon til 42/52 uker (med henholdsvis 100/80 prosent lønnskompensasjon) som trådte i kraft i 1993. De som ikke hadde rett til betalt permisjon, fikk kompensasjon for at de mistet småbarnstillegget i barnets første leveår gjennom en tilsvarende økning av engangsstønaden ved fødsel.

Barnetrygd for norske barn bosatt på Svalbard ble innført i 1992. Det ble i den anledning vist til at barnefamiliene på Svalbard har spesielt store utgifter til mat og klær mv., og at barnetrygden vil kunne anspore dem som arbeider på Svalbard, til å ha sine familier boende hos seg.

Enslige forsørgeres rett til barnetrygd for ett barn mer enn det faktiske barnetallet ble strammet inn i 1994: Enslige forsørgere som lever i et stabilt samboerforhold, mistet retten til utvidet barnetrygd for særkullsbarn. I begrunnelsen ble det blant annet vist til at ved stabile, ekteskapslignende samboerforhold må man anta at husholdningens samlede økonomiske situasjon har store likhetstrekk med situasjonen i familier der foreldrene bor sammen og mottar ordinær barnetrygd.

I 1998 ble et ekstra småbarnstillegg[494] innført som et ledd i styrkingen av enslige forsørgeres økonomi og i forbindelse med omleggingen av stønadsordningene for enslige forsørgere. Tillegget gis til forsørgere som oppfyller vilkårene for rett til utvidet barnetrygd og full overgangsstønad. Det gis ett tillegg per forsørger med barn i alderen null til tre år.

Fra 1998 tilstås barnetrygd automatisk for nyfødte. Ordningen innebærer at ordinær barnetrygd tilstås på grunnlag av folkeregisteropplysninger. Foreldrene behøver dermed i de fleste tilfeller ikke å søke om barnetrygd.

Satsstrukturen i barnetrygden ble endret i 1999. Tidligere ble barnetrygden gitt med økende sats opp til og med det femte barnet. Etter omleggingen ble det gitt en sats for første og andre barn, og en for tredje barn og hvert av de påfølgende barn. Flerbarnsprofilen ble altså modifisert. Det ble i begrunnelsen vist til at høyere satser for flere barn ikke nødvendigvis var i samsvar med utgiftsprofilen i familier med mange barn.

Med virkning fra 1. mai 2000 ble barnetrygdalderen utvidet til 18 år. I budsjettforslaget ble endringen blant annet begrunnet med at de aller fleste barn går på skole og forsørges av sine foreldre også etter at de har fylt 16 år, og at forsørgerplikten etter barneloven varer til barnet er 18 år. Økningen av barnetrygdalderen ble finansiert ved at satsene for alle andre aldersgrupper ble redusert noe.

I 2001 ble de søskengraderte satsene i barnetrygden avviklet, slik at det ble én sats for barnetrygd, uansett hvor mange barn det er i barneflokken. Igjen ble det vist til at søskengradering ikke uten videre er i samsvar med utgiftsprofilen i familier med flere barn.

Fra samme år ble forsørgerfradraget i skatt innlemmet i barnetrygden. Forsørgerfradraget ble utbetalt kontant til dem som ikke betalte skatt. I forslaget viste regjeringen til at barnetrygden og forsørgerfradraget i stor grad var ment å dekke samme formål, nemlig å kompensere for økte mer utgifter ved å ha barn. Sammenslåingen innebar derfor en forenkling.

I 2003 ble småbarnstillegget avviklet. Småbarnstillegget ble utbetalt for ett- og toåringer og utgjorde da det ble avviklet, 7 884 kroner per barn per år. Regjeringen skrev i budsjettproposisjonen at den ønsket å avvikle småbarnstillegget og omdisponere midlene til barnehage og kontantstøtte for den samme aldersgruppen. Barnehagesatsingen førte til lavere foreldrebetaling i barnehage. Foreldre med ett- og toåringer uten barnehageplass ville ikke nyte godt av dette, og kontantstøtten ble derfor økt tilsvarende småbarnstillegget. Dermed fikk alle familier med barn mellom ett og tre år kompensasjon for bortfall av småbarnstillegget, enten i form av lavere foreldrebetaling i barnehage eller i form av økt kontantstøtte. Det ekstra småbarnstillegget for enslige forsørgere med barn under tre år ble videreført.

I 2007 ble svalbardtillegget innført. I begrunnelsen for forslaget heter det at det er en uttalt målsetting at Svalbard skal bestå som et familiesamfunn, og at det er viktig å legge til rette for at barnefamilier kan bo der. Et svalbardtillegg på 3 840 kroner (lik finnmarkstillegget) ble dermed innført.

Finnmarkstillegget og svalbardtillegget ble avviklet fra 1. april 2014. Avviklingen ble blant annet begrunnet med at medianinntekten etter skatt for husholdninger med barn i Finnmark ligger over landsgjennomsnittet.

9.1.3 Utgifter til og mottakere av barnetrygden

Som gjennomgangen over viser, har det vært gjort mange endringer i barnetrygden de nesten 70 årene den har eksistert. Endringene (herunder endringer i søskengraderingen) gjør det vanskelig å sammenligne nivået på barnetrygden over tid. Siste år barnetrygden ble pris- eller lønnsjustert, var imidlertid 1996. Justeringer i satsen etter den tid har skjedd som følge av endringer i ordningen (blant annet økt barnetrygdalder og innlemming av forsørgerfradraget). Regnskapstall illustrerer dette: I 1980 ble det utbetalt 2,8 milliarder kroner i barnetrygd. Fem år senere var utbetalingene nesten fordoblet. I 1990 ble det utbetalt 8,8 milliarder kroner, mens i 1995 var barnetrygdutbetalingene på totalt 11,7 milliarder kroner. I 2000 ble det utbetalt 12,5 milliarder kroner i barnetrygd. Siden den gang har barnetrygdutbetalingene årlig vært på 14–15 milliarder kroner. Bevilgningene har altså ligget på omtrent samme nominelle nivå de siste 15 årene.

Utvidet barnetrygd

I det følgende beskrives mottakerne av utvidet barnetrygd. Det er enslige forsørgere som mottar utvidet barnetrygd. Nivå og utvikling i antall mottakere og alderssammensetning beskrives. Tallene er fra Arbeids- og velferdsdirektoratet.

Det var en jevn økning i antall mottakere av utvidet barnetrygd fra 1995 til 2005. Fra 2006 til 2015 har antallet vært relativt stabilt. Andelen av mottakere av barnetrygd som mottar utvidet barnetrygd, har ligget mellom 18 og 22 prosent gjennom hele perioden, med en liten topp rundt 2005.

Figur 9.1 Mottakere av utvidet barnetrygd. 1995–2015. Antall og andel

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Mottakerne av utvidet barnetrygd er eldre nå enn tidligere. Fra 1995 til 2015 har gjennomsnittsalderen økt fra 34 til 41 år, andelen mottakere i alderen 40–49 år er doblet og andelen mottakere mellom 20 og 29 år har gått ned 18 prosentpoeng. En viktig årsak til dette er at kvinner venter lenger med å få barn enn tidligere. Mottakere av barnetrygd har derfor også hatt en lignende aldersutvikling som mottakere av utvidet barnetrygd. I 2015 var 46 prosent av alle mottakere av utvidet barnetrygd mellom 40 og 49 år og 29 prosent var mellom 30 og 39 år. Dette betyr at 3/4 av alle mottakere av utvidet barnetrygd i 2015 var mellom 30 og 49 år.

Dobbeltmottakere av utvidet barnetrygd er tilfeller der foreldre som bor atskilt og alene, splitter barneflokken mellom seg, slik at minst ett barn bor med hver av foreldrene. På denne måten vil foreldrene motta barnetrygd for barnet/barna de har boende hos seg, i tillegg til at begge mottar hel utvidet barnetrygd. Utbredelsen av denne typen mottak har vært lite belyst, men tall fra Arbeids- og velferdsdirektoratet viser at det per desember 2015 var 4 113 foreldrepar hvor begge foreldrene mottok full utvidet barnetrygd. Det var også 1 048 foreldrepar som bodde atskilt og alene, men hvor det ble oppgitt at de delte omsorgen likt. Disse foreldreparene mottok barnetrygd og en utvidet barnetrygd som de delte mellom seg, og er ikke dobbeltmottakere av utvidet barnetrygd.

9.2 Kunnskap om virkninger av barnetrygden

Barnetrygden har vært gjenstand for diskusjon i mange offentlige utvalg og i mye forskning. I det følgende gjennomgås noen av disse utvalgenes drøftinger og tilrådninger og noen studier av barnetrygd. Det viktigste elementet i utredningene og i forskningen er om man bør ha en universell eller en behovsprøvd utforming av barnetrygden.

Tidligere utvalg

NOU 1993: 11 Mindre til overføringer – mer til sysselsetting behandlet spørsmålet om behovsprøving av barnetrygden. I vurderingen av inntektsprøvd barnetrygd ble det lagt vekt på at inntektsprøvingen har god omfordelingseffekt blant barnefamilier, men at inntektsprøvingen også innebærer høyere marginalskatt for barnefamilier i visse inntektsintervaller og likestillingskonsekvenser på grunn av arbeidsmarkedstilpasninger. I vurderingen av skattlegging av barnetrygden la utvalget vekt på problemstillinger knyttet til hvem av foreldrene som skal få tillagt barnetrygden i inntekten, lavere toppskattgrenser for barnefamilier og administrativt merarbeid. Det var ikke flertall i utvalget for å anbefale hverken inntektsprøving eller skattlegging.

NOU 1996: 11 Offentlige overføringer til barnefamiliene la til grunn at hensikten med barnetrygden er økonomisk utjevning mellom personer henholdsvis med og uten forsørgede barn. Alternativt kan barnetrygden betraktes som en overføring fra en senere livsfase til en tidligere. Utvalget anerkjente at det er mottakere av barnetrygden som ikke er økonomisk avhengige av trygden, men fastholdt at barnetrygden skal være det virkemiddelet i skattesystemet som skal korrigere for ulik forsørgerbyrde, uavhengig av mottakerens økonomiske situasjon for øvrig.

Utvalget sa videre at man må skille differensiert skattlegging på grunnlag av ulik forsørgerbyrde fra spørsmålet om den generelle inntektsfordelingen i samfunnet. Hvis det er ønskelig med en jevnere inntektsfordeling, bør dette løses gjennom en skjerping av den generelle skattleggingen, ikke ved å inntektsgradere barnetrygden. Utvalget presiserte at ulike målsettinger i politikken ideelt sett bør løses med ulike virkemidler. Hvis ett virkemiddel skal løse flere målsettinger, oppstår det fort problemer i utforming og dimensjonering.

Videre fulgte en diskusjon av søskengradering, tillegget i Finnmark og Nord-Troms og småbarnstillegget.

Longvautvalget foreslo, som en forenkling av overføringssystemet, at forsørgerfradraget og barnetrygden skulle slås sammen til én felles ordning. Dette skulle være en kontantutbetaling, hvor barnetrygdens regler legges til grunn. Utvalget foreslo også at en ordning der barnetrygden gjøres om til en fradragsordning i skatten, utredes.

Longvautvalgets prinsipielle syn på barnetrygden oppsummeres som følger: Det bør fortsatt være en lik, universell barnetrygd som jevner ut den økonomiske situasjonen mellom personer med og uten forsørgeransvar, uten hensyn til mottakerens økonomiske stilling. Dette er imidlertid ikke til hinder for at barnetrygden kan graderes etter barnets alder.

Selv om utvalget sluttet opp om universell barnetrygd, så de likevel nærmere på skattlegging og inntektsprøving. Det som særlig ble trukket frem av utvalget, var at inntektsprøving av barnetrygden trolig vil medføre at de fleste vil justere arbeidstiden sin slik at grensen for avkorting ikke overstiges. Dette kan medføre uheldige virkninger i form av redusert yrkesaktivitet. Hva gjelder skattlegging, vises det til at skattlegging slår sterkest ut for husholdninger med de laveste inntektene per forbruksenhet. Skattlegging vil også påvirke arbeidstilbudet, særlig for kvinner i husholdninger med lave inntekter.

NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget vektla barnetrygden som en omfordeling fra husholdninger uten barn til husholdninger med barn, samt som en overføring til småbarnsfasen fra andre livsfaser. Utvalget påpekte at manglende oppjustering av barnetrygden siden 1996 har gitt økt ulikhet og flere personer med lavinntekt og har svekket barnetrygdens omfordelende virkning. Siden barnetrygdens nominelle verdi har stått fast, samtidig som kontantstøtten har blitt innført for de minste barna, har det skjedd en omfordeling fra familier med store barn til familier med små barn. I tillegg kommer de store ressursene som har vært brukt på barnehage i den samme perioden.

Fordelingsutvalget mente på bakgrunn av dette at satsene i barnetrygden må oppjusteres i tråd med lønnsveksten for at ordningen skal beholde sin omfordelende effekt. Dette vil sikre at de gruppene der barnetrygden utgjør en viktig del av inntektene, får en inntektsutvikling på linje med den øvrige befolkningen. Utvalget trakk også frem at en underregulering av barnetrygden kan skape press på andre inntektssikringsordninger.

Til slutt trakk utvalget frem at en gjeninnføring av søskentillegget vil ha gode fordelingsvirkninger.

NOU 2011: 7 Velferd og migrasjon – den norske modellens framtid foreslo ingen endringer i barnetrygden, men drøftet likevel enkelte aspekter ved ordningen i perspektiv av aktivisering i de familiepolitiske ordningene. Utvalget trakk frem at ordningen er enkel å administrere, men at den er relativt kostbar fordi den utbetales til alle, også til familier som klarer seg godt uten den økonomiske stønaden. I den grad målet med stønaden er å avhjelpe sosial ulikhet, mente utvalget at det er lite treffsikkert å utbetale samme sum til alle.

Utvalget var også opptatt av muligheten for eksport av kontantytelser, og mente at utvikling av tjenestetilbudet var å foretrekke fremfor opptrapping av kontantytelsene.

Forskning

En studie som inkluderer EU25 og Norge, undersøker om en universell barnetrygd eller en barnetrygd som er mer målrettet mot fattige, er mest effektivt for å redusere barnefattigdom.[495] For å måle effekten barnetrygd har på fattigdom, sammenlignes fattigdomsrater før og etter inkludering av barnetrygden i husholdningenes disponible inntekt. Den relative forskjellen mellom fattigdomsratene før og etter er effekten barnetrygd har på fattigdom. Forfatterne finner at barnetrygdordninger med store budsjetter har en sterk og konsistent sammenheng med høyere nivåer av fattigdomsreduksjon. Med «store budsjetter» menes her at en større andel av BNP brukes på barnetrygd enn hos de andre landene i studien. Studien finner også at de universelle ordningene har størst budsjetter. Imidlertid har målrettede ordninger mer generøse ytelser for lavinntektsfamilier, og denne generøsiteten i ytelsene til fattige relateres til høyere nivåer av fattigdomsbekjempelse. Konklusjonen i studien er at landene som presterer best med tanke på fattigdomsreduksjon, er land med målretting mot fattige innenfor et universelt system.

Alenemødre er sett på som en av de mest sårbare gruppene i samfunnet. En lignende artikkel ser nærmere på estimeringen av effekten av barnetrygd på fattigdom blant alenemødre på samme måte som i den forrige studien, men med et utvalg på 15 europeiske land.[496] Studien finner at både størrelsen på budsjettet for barnetrygd og utformingen av barnetrygden er viktige for å redusere fattigdom blant alenemødre. Målretting av barnetrygden mot alenemødre er, uavhengig av størrelsen på budsjettet, relatert til høyere nivåer av fattigdomsreduksjon blant alenemødre. De beste resultatene finner man i land som kombinerer et universelt system for barnetrygd med ekstra ytelser spesielt rettet mot alenemødre (Norge, Danmark og Finland), eller i land med generøse ytelser til alle (Irland).

En annen studie legger til grunn at hensikten med barnetrygd ikke bare er å redusere barnefattigdom, men også å kompensere familier for kostnaden ved å ha barn.[497] I studien finner forfatterne at land som lykkes i å dekke store deler av kostnaden ved å ha barn for alle familier, tenderer til også å lykkes i å redusere fattigdomsratene for familier. Dette tolkes som at det ikke er en motsetning mellom de to hensiktene. I studien legges det også vekt på at det fødes flere barn i familier med lav inntekt enn i andre familier, og at selv en universell barnetrygd i dette perspektivet vil være målrettet mot lavinntektsfamilier.

Atkinson argumenterer for en universell barnetrygd.[498] Atkinson ser ikke på barnetrygd kun som en omfordeling fra rik til fattig, men også som en omfordeling fra familier uten barn til familier med barn. Han argumenterer for at familier med barn har større nytte av en krone ekstra enn familier uten barn. Om man skulle ønske å øke ytelsen til dem med lav inntekt, mener Atkinson at dette ikke bør gjøres ved å kutte ytelsen til rike familier, men ved økt skattlegging av familier og personer uten barn.

Et annet argument Atkinson bruker, er at personer verdsetter ulike former for inntekt ulikt. Noen typer ytelser blir for eksempel sett på som veldedighet, og mottak av en slik ytelse innebærer et tap av verdighet. Han viser til at statistiske studier viser at en del av dem som har rett til behovsprøvde ytelser, ikke fremsetter krav. Noen økonomer vil hevde at dette skyldes mangel på informasjon, men Atkinson mener at det skyldes at noen er motvillige til å motta ytelser som kan bli sett på som veldedighet. En universell barnetrygd vil kunne bli sett på som en rettighet uten tap av verdighet, mens en behovsprøvd barnetrygd vil kunne bli sett på som veldedighet.

Atkinson mener også at universell barnetrygd er en måte man kan utjevne ulikheter mellom kjønnene på. Det er flere kvinner enn menn blant Europas fattige, alenemødre er en av samfunnets mest utsatte grupper, og barnetrygd blir oftest utbetalt til kvinner.

Brewer og kolleger drøfter optimale skattesatser.[499] Artikkelen legger til grunn at regjeringer ønsker å overføre ressurser fra de rike til de fattige, og at dette ofte kan redusere insentivene til å jobbe. I artikkelen argumenteres det for at regjeringer bør velge høye marginale skattesatser for inntektsgrupper hvor det er få skattebetalere. Dette gjelder i utgangspunktet de som tjener minst, og de som tjener mest. Imidlertid vil valget for dem som tjener minst, ofte stå mellom å jobbe noe eller ikke å jobbe i det hele tatt, og lave skattesatser vil derfor være det optimale for dem som tjener minst. Dette kan brukes som et argument mot en behovsprøvd barnetrygd hvor man får mindre jo mer man tjener. Med en slik gradvis barnetrygd risikerer man at de økonomiske insentivene til å jobbe reduseres for dem med lavest inntekt. Dette er ofte personer som ikke jobber fulltid, og reduserte økonomiske insentiver til å jobbe mer kan føre til at disse ikke ønsker å jobbe mer, og at de forblir blant dem som tjener minst.

Bay og kolleger undersøker om innvandring har en negativ effekt på folks holdninger til å øke barnetrygden i Norge.[500] De undersøker spesielt om det har noen betydning hva slags innvandring det er, om det er flyktninger/asylsøkere eller arbeidsinnvandrere fra EU. I studien stiller man respondentene først et spørsmål om de støtter en økning av barnetrygden for å redusere barnefattigdom. Deretter deles respondentene i to tilfeldige grupper. De som støtter forslaget, blir enten informert om at nylig ankomne immigrantfamilier har rett til barnetrygd, eller at arbeidsinnvandrere fra EU har rett til barnetrygd, også for barn som bor i et annet land. Motstandere av forslaget blir spurt om en innskrenkning av rettigheten til ytelsen enten for nylig ankomne immigrantfamilier eller arbeidsinnvandrere fra EU vil få dem til å endre synspunkt.

Blant dem som i første omgang støtter forslaget, er det relativt få som endrer mening når de får informasjon om immigranters rettigheter til ytelsen. Også blant dem som i første omgang er motstandere, er det få som skifter mening selv om man skulle begrense innvandreres rettigheter til ytelsen. Forfatterne tolker dette som at velferdsnasjonalisme (motstand mot å dele ytelser med innvandrere som kulturelt står langt unna nordmenn) ikke ser ut til å ha betydelige negative implikasjoner for støtte til å øke barnetrygden.

Blant dem som i første omgang støtter forslaget og deretter blir konfrontert med arbeidsinnvandreres rettigheter, er det flere som endrer mening. Også blant dem som var mot forslaget, er det flere som endrer mening om man skulle begrense arbeidsinnvandreres rettigheter til ytelsen. Dette tolkes som at flere føler at barnetrygd er en støtte til mor og barn, og at ytelsen derfor bare bør gis om disse bor i Norge.

Statistisk sentralbyrå har på oppdrag fra utvalget gjennomført nye modellberegninger av alternative innretninger av barnetrygden, se vedlegg 1 samt kapittel 14.

9.3 Barnetrygd i andre nordiske land[501]

Alle nordiske land har en barnetrygdordning. I motsetning til i Norge er det i de andre nordiske landene ulike satser avhengig av barnets alder og/eller antall barn.

Danmark

Danmark har en behovsprøvd børne- og ungeydelse. Børne- og ungeydelsen blir redusert med 2 prosent av det beløp som hver av ektefellene overstiger om lag 896 000 kroner i inntekt før skatt. Samboeres inntekt har ingen betydning for om ytelsen blir redusert. I Danmark er barnetrygden ca. 1 820 kroner per måned for barn under tre år. Den blir gradvis lavere jo eldre barnet blir. For 15–17-åringer er barnetrygden ca. 1 130 kroner per måned. Barnetrygden utbetales frem til barnet fyller 18 år.

Finland

Finland har en universell barnetrygd som gis uavhengig av familiens inntekt. Ordningen har en søskenprofilering, som innebærer at det blir gitt en stadig høyere sats per barn i søskenflokken, opp til det femte barnet. Det utbetales i underkant av 900 kroner per barn per måned for første barn. For det femte barnet (og videre) er satsen i underkant av 1 600 kroner. I Finland gis det barnetrygd til barnet fyller 17 år. Enslige forsørgere får ca. 440 kroner ekstra per barn.

Island

Island har en inntektsprøvd barnetrygd. Barnetrygden blir redusert hvis inntekten overstiger om lag 308 000 kroner for par, halvparten for enslige. Island gir i underkant av 1 100 kroner per måned for det første barnet. For det andre barnet (og videre) gis det i underkant av 1 300 kroner per måned per barn. Enslige forsørgere får henholdsvis like under og like over 1 800 kroner. Barnetrygd utbetales frem til barnet er 18 år.

Sverige

Sverige har en universell barnetrygd som utbetales uavhengig av familiens inntekt. Det er en søskenprofilering på barnetrygden. Satsen for det første barnet er ca. 1 000 kroner. Om man har seks barn, får man utbetalt nesten 10 000 kroner per måned. I Sverige gis det barnetrygd til barnet fyller 16 år, eller til barnet fullfører obligatorisk utdanning.

I Sverige deles barnetrygden mellom foreldrene med mindre foreldrene er enige om at mor eller far skal motta hele barnetrygden. Denne ordningen ble innført for å øke muligheten for likestilling og for å øke foreldrenes forutsetninger for å ta et felles økonomisk ansvar for barnet. Forsäkringskassan har publisert statistikk som viser at mens 3 prosent av foreldrene delte barnetrygden måneden før endringen, delte 54 prosent av foreldrene barnetrygden måneden etter endringen.

10 Foreldrepenger, engangsstønad og kontantstøtte

10.1 Foreldrepenger

Foreldres rett til permisjon ved svangerskap, fødsel og adopsjon reguleres av arbeidsmiljøloven.[502] I henhold til regelverket skal mor ha permisjon de seks første ukene etter fødsel. Far har rett til to ukers permisjon for å bistå moren. Foreldrene har rett til foreldrepermisjon i til sammen tolv måneder. Hver av foreldrene har i tillegg rett til permisjon i inntil tolv måneder for hver fødsel. Retten til permisjon og andre rettigheter foreldre har etter arbeidsmiljøloven, omtales i avsnitt 10.4. Omtalen i avsnitt 10.1 vil konsentrere seg om retten til foreldrepenger fra folketrygden under permisjonen. De økonomiske ytelsene i forbindelse med fødsel og adopsjon er regulert i folketrygdloven.[503]

10.1.1 Dagens regelverk for foreldrepenger

Foreldrepengeordningen skal sikre inntekt for foreldre i forbindelse med fødsel og adopsjon og er knyttet til tidligere yrkesaktivitet. Rett til foreldrepenger opparbeides gjennom å være yrkesaktiv med pensjonsgivende inntekt i minst seks av de siste ti månedene før forelderen starter sitt uttak. Inntekten må på årsbasis svare til minst halvparten av folketrygdens grunnbeløp (fra 1. mai 2016 er grunnbeløpet 92 576 kroner). Rett til foreldrepenger opparbeides også dersom forelderen har mottatt dagpenger under arbeidsløshet, sykepenger, arbeidsavklaringspenger eller foreldrepenger for et tidligere barn.

Foreldrepengene beregnes etter inntekten til forelderen som tar ut foreldrepenger, og etter samme regler som for sykepenger. Det gis ikke foreldrepenger fra trygden av inntekt som overstiger seks ganger grunnbeløpet. Mange arbeidstakere er dekket av avtaler som gir dem full lønn under foreldrepengeuttaket. Dette gjelder alle i offentlig sektor og mange i privat sektor. Foreldrepenger til selvstendig næringsdrivende gis også med 100 prosent av inntekten (opptil seks ganger grunnbeløpet) (i motsetning til sykepenger, som gis med 65 prosent av inntekten).

Foreldrene kan velge om de vil motta foreldrepenger med full sats eller motta redusert sats, mot en forlengelse av stønadsperioden. I 2017 er foreldrepengeperioden 49 uker med full sats eller 59 uker med 80 prosent av full sats. Ved flerbarnsfødsler blir stønadsperioden utvidet med fem uker for hvert barn mer enn ett hvis full sats er valgt. Ved redusert sats blir utvidelsen sju uker.

Hvis begge foreldre har opptjent rett til foreldrepenger, må de dele perioden mellom seg. Mor må begynne uttak av foreldrepenger senest tre uker før fødselen. De første seks ukene etter fødselen er også forbeholdt mor. Ti uker er øremerket far (fedrekvoten), og ti uker er øremerket mor (mødrekvoten). De seks ukene mor må ta etter fødselen, inngår i mødrekvoten. De resterende 26/36 ukene (avhengig av valgt sats) bestemmer foreldrene selv fordelingen av. Mødrekvoten og fedrekvoten kan kun overføres til den andre forelderen hvis vedkommende, på grunn av sykdom eller skade, er helt avhengig av hjelp til å ta seg av barnet, eller er innlagt i helseinstitusjon.

Hvis bare den ene av foreldrene har opptjent rett til foreldrepenger, får vedkommende hele perioden alene. Hvis bare mor har opptjent rett, kan hun dermed ta ut 49/59 uker. Hvis bare far har opptjent rett, kan han, forutsatt at mor går ut i aktivitet (se nedenfor), ta ut 40/50 uker. De tre ukene før fødsel og de første seks ukene etter fødsel som er forbeholdt mor av helsemessige grunner, trekkes i slike tilfeller fra stønadsperioden.

Under uttak av fedrekvoten er det ingen krav til aktivitet hos mor; foreldrene kan altså være hjemme samtidig. Hvis far skal ta ut mer enn kvoten, må mor være i aktivitet. Det vil si at hun etter fødselen går ut i lønnet arbeid, tar offentlig godkjent utdanning (på heltid eller i kombinasjon med arbeid som i sum gir heltid) eller deltar på heltid i introduksjonsprogram eller kvalifiseringsprogram. Mor oppfyller også aktivitetskravet dersom hun, på grunn av sykdom eller skade, er helt avhengig av hjelp til å ta seg av barnet, eller er innlagt i helseinstitusjon. Det er aldri krav til aktivitet hos far når mor tar ut foreldrepenger.

Foreldrepengene kan utsettes og graderes på visse vilkår. Utsettelse innebærer at foreldrepengene tas ut på et senere tidspunkt. Gradert uttak innebærer at foreldrene mottar foreldrepenger i kombinasjon med arbeid, som til sammen ikke kan utgjøre mer enn 100 prosent stilling. Foreldrepengeuttaket må være avsluttet innen barnet fyller tre år.

For foreldre som adopterer barn under 15 år, gjelder tilsvarende regelverk som omtalt ovenfor. Ved adopsjon faller imidlertid de tre ukene før fødsel bort. Stønadsperioden er dermed 46/56 uker i slike tilfeller.

Internasjonale forpliktelser

Man må være medlem i folketrygden for å få rett til foreldrepenger. EUs trygdeforordning, som Norge er bundet av gjennom EØS-avtalen, har sammenleggingsregler. Det innebærer at tid arbeidet i et annet EØS-land kan legges sammen med tid arbeidet i Norge for å oppfylle kravet til forutgående yrkesaktivitet for opptjening til foreldrepenger. EØS-avtalen innebærer også at opptjente foreldrepengerettigheter kan tas ut i andre EØS-land.

Foreldrepengeordningen berøres også av EUs svangerskapsdirektiv, foreldrepermisjonsdirektiv og likestillingsdirektiv.

EUs direktiv 92/85/EØF (svangerskapsdirektivet) gir kvinnen rett til en sammenhengende barselpermisjon i 14 uker før og/eller etter fødselen. Permisjonen skal være lønnet. Ifølge folketrygdloven er i dag til sammen 13 uker av foreldrepengeperioden reservert for mødre. Mor må begynne uttak av foreldrepenger senest tre uker før fødselen. Hun kan begynne uttaket tolv uker før fødselen. De første seks ukene etter fødselen er forbeholdt mor; disse ukene inngår i mødrekvoten på ti uker. De resterende fire ukene i mødrekvoten kan tas i forlengelsen av de første seks ukene eller på et senere tidspunkt. EFTAs overvåkningsorgan ESA har stilt spørsmål til norske myndigheter om det norske regelverket. Departementets vurdering har vært at norsk rett er i samsvar med direktivet. ESA har nå lukket saken.

ESA har også stilt spørsmål om aktivitetskravet i det norske regelverket, med henvisning til en dom fra EU-domstolen (sak C-222/14). EU-domstolen mener at foreldrepermisjonsdirektivet (96/34/EF, erstattet av 2010/18/EU) og likestillingsdirektivet (2006/54/EF) er til hinder for en nasjonal lovgivning der en tjenestemann fratas retten til permisjon med den begrunnelse at barnets mor ikke er i arbeid, med mindre hun er ute av stand til å passe barnet som følge av alvorlig sykdom eller funksjonshemming.

Utvalget vurderer det slik at tolkningsspørsmål knyttet til Norges rettslige forpliktelser i disse spørsmålene ligger utenfor utvalgets mandat.

10.1.2 Historikk om foreldrepenger[504]

Allerede i 1909 fikk kvinner rett til betalt permisjon i forbindelse med fødsel. Da ble det i forbindelse med innføring av obligatorisk syketrygd for arbeidere også gitt en bestemmelse om barselpenger i seks uker etter fødselen. Vern av kvinner i arbeidslivet var et sentralt formål med ordningen fra starten. Kvinnen hadde av hensyn til sin helse forbud mot å arbeide de første seks ukene etter fødselen. Det ble ansett som rimelig å erstatte tapt arbeidsfortjeneste i den perioden kvinnen var pålagt å være hjemme. Reglene om fødselspermisjon var lenge inkorporert i syketrygdlovgivningen. Fortsatt beregnes foreldrepenger etter reglene for beregning av sykepenger.

I 1915 ble barselpengeordningen utvidet slik at kvinnen også fikk rett til barselpenger fra to uker før fødselen. Fra 1915 ble det gitt en engangsstønad ved fødsel på 40 kroner til gifte mødre, hvis ektemannen var sykeforsikret.

I 1946 ble barselpermisjonen utvidet til tolv uker. Først i 1977 ble neste utvidelse vedtatt. Da ble den betalte permisjonen utvidet til 18 uker. Utvidelsen hadde sammenheng med at arbeidstakeres rett til permisjon ved svangerskap og fødsel i den nye arbeidsmiljøloven samtidig ble utvidet til ett år. Ytelsen endret også navn fra barselpenger til fødselspenger. Fra å være en ytelse kun for mødre ble den endret til en foreldreytelse der en stor del kunne deles mellom mødre og fedre. Utvidelsen av den betalte permisjonen ble begrunnet med kvinnens helsemessige behov for å være borte fra arbeidet i forbindelse med nedkomsten, og hensynet til barnet. Odelstingsproposisjonen[505] viser imidlertid også til at den enkelte kvinnes behov for å være hjemme en tid kan variere, og at hun i mange tilfeller vil foretrekke å gå tilbake til yrkeslivet før permisjonstiden er løpt ut. Proposisjonen viser videre til at mannen da kan overta omsorgen for barnet, og at det kan være et ønske hos foreldrene at også faren kan få best mulig kontakt med barnet allerede på dette tidspunktet. Det vil da være rimelig at fødselspenger kan utbetales til far, slik at ikke økonomiske hensyn hindrer foreldrene i å velge en slik løsning.

Proposisjonen viser til at selv etter utvidelsen til 18 uker hadde Norge en kortere betalt permisjon enn en rekke land det var naturlig å sammenligne med. Sverige hadde på samme tidspunkt sju måneders lønnet permisjon.

I perioden fra 1987 til 1992 var det årlige utvidelser av fødselspengeperioden, som i løpet av denne tiden økte fra 20 til 35 uker.

Fra 1978 har far altså hatt mulighet til å ta ut fødselspenger hvis mor gikk tilbake i arbeid. Det var imidlertid svært få som benyttet seg av denne muligheten. For å påvirke familiene til å dele omsorgsoppgavene mer likt foreslo regjeringen Brundtland III i budsjettet for 1993 å innføre en egen kvote for far.[506] Det ble vist til at en egen fedrekvote som faller bort dersom far ikke bruker den, ville gi både foreldre og arbeidsliv et klart signal om at menn også er foreldre, med de krav og rettigheter dette medfører. Barnets behov for far ble også vektlagt.[507] Det var altså tre hovedbegrunnelser for innføring av fedrekvote: hensynet til barnet, hensynet til far og hensynet til likestillingen mellom mor og far. Samtidig med innføringen av en fedrekvote på fire uker fra 1. april 1993 ble også den samlede fødselspengeperioden økt fra 35 til 42 uker med 100 prosent dekning. Fedrekvoteukene var altså nye uker som ble lagt til stønadsperioden. Norge var det første landet som innførte en egen kvote for far i fødselspengeordningen.

I 1994 ble det innført mer fleksible regler (tidskontoordningen). Foreldrene fikk anledning til å spre fødselspengeuttaket utover ved å arbeide i kombinasjon med mottak av fødselspenger.

De neste utvidelsene i stønadsperioden for foreldrepenger kom i 2005 og 2006 (foreslått henholdsvis av regjeringen Bondevik II og Stoltenberg II) da fedrekvoten ble økt til henholdsvis fem og seks uker, mot en tilsvarende økning av den samlede stønadsperioden. Utvidelsene var begrunnet i likestillingsmessige hensyn, blant annet å bedre muligheten for foreldre til å kombinere jobb og barn og bedre utnytting av fedres omsorgspotensial, gjennom en holdningsmessig støtte til foreldre som ønsker en ytterligere fordeling av stønadsperioden.[508]

I 2007 ble reglene forenklet. Samtidig skiftet stønaden navn fra fødsels- og adopsjonspenger til foreldrepenger. Endringen av terminologien var blant annet begrunnet med at det ville understreke at ordningen er ment for både far og mor. Det ble også gitt adgang til å utsette foreldrepengeuttaket ved heltidsarbeid (tidligere var det bare adgang til utsettelse ved sykdom og ferie). Dessuten ble det gitt nye regler for gradert uttak av foreldrepenger. Tidsrammen for uttaket ble satt til tre år.

Også i 2009 ble fedrekvoten utvidet, fra seks til ti uker, etter forslag fra regjeringen Stoltenberg II. Denne gangen valgte man imidlertid å utvide stønadsperioden med to nye uker, mens to av ukene ble tatt fra den delen av perioden som er til fri fordeling mellom foreldrene. Formålet med økt fedrekvote var blant annet å gi bedre grunnlag for tidlig å etablere god kontakt mellom far og barn, at økt fedreuttak kan skape et godt grunnlag for foreldrenes omsorgsfordeling også når barna blir større, og at økt deltakelse i barneomsorgen blant fedrene er en betingelse for økt yrkesaktivitet blant mødrene og for et mer likestilt foreldreskap. At den maksimale perioden mor kunne ta ut, ble redusert da to uker ble flyttet fra fellesdelen til fedrekvoten, ble ikke begrunnet særskilt.

I 2011 ble fedrekvoten økt til tolv uker, og den samlede stønadsperioden med én uke. I 2013 ble fedrekvoten utvidet til 14 uker, og den samlede stønadsperioden med to uker. Permisjonslengden økte dermed til dagens lengde: henholdsvis 49 eller 59 uker, avhengig av valgt dekningsgrad.

Likelønnskommisjonen foreslo i NOU 2008: 6 Kjønn og lønn en tredeling av foreldrepengeperioden etter mal av den islandske ordningen (tre måneder reservert hver av foreldrene og tre måneder til fri fordeling) som ett av mange tiltak for likelønn. Hensikten med forslaget var blant annet at fravær fra arbeidsmarkedet i forbindelse med fødsel og barneomsorg skal deles likere mellom mødre og fedre. Likelønnskommisjonens forslag innebar en deling av foreldrepengeperioden i tre like store deler.

I 2012 la regjeringen Stoltenberg II frem Prop. 64 L (2011–2012) Endringer i folketrygdloven (tredeling av foreldrepengeperioden). Hensikten var å legge til rette for at fedre skulle ta en større del av foreldrepermisjonen gjennom å tydeliggjøre at permisjonen tilhører begge foreldre og kan deles mellom dem. I proposisjonen ble det påpekt at dette ville gi holdningsmessig støtte til foreldre som ønsker en jevnere fordeling av permisjonen, og ventelig bidra til økt fedreuttak. Regjeringen ønsket ikke deling av perioden i tre like store deler etter islandsk modell og likelønnskommisjonens forslag. Det ble vist til at flere høringsinstanser mente at dette ville gripe for mye inn i familienes valgfrihet. I stedet innebærer den norske tredelte ordningen at mor og far har en like stor kvote og en lengre del som de selv bestemmer fordelingen av (fellesdelen). Juridisk sett innebærer tredelingen kun at det ble innført en mødrekvote av samme varighet som fedrekvoten. Prinsipielt ble endringen ansett viktig fordi den i større grad ville signalisere at fellesdelen tilhører begge foreldrene.

Etter forslag fra regjeringen Solberg er kvotene redusert. For barn født 1. juli 2014 eller senere er fedrekvoten og mødrekvoten redusert til ti uker. En reduksjon av kvotene innebærer at fellesdelen øker med åtte uker, som ifølge lovforslaget[509] ville gi foreldrene mer fleksibilitet. I lovproposisjonen ble det også pekt på at endringen innebærer at barnet kan ha en av foreldrene hjemme i lønnet permisjon i lengre tid enn før i tilfeller der en av foreldrene ikke har mulighet til å ta ut (hele) sin kvote.

Tabell 10.1 Historisk utvikling i foreldrepengeordningen. 1977–2014

År

100 prosent lønn

80 prosent lønn

Milepæler

1977

18 uker

1987

20 uker

1988

22 uker

1989

24 uker

30 uker

Permisjon med 80 prosent innført

1990

28 uker

35 uker

1991

32 uker

40 uker

Inkludert 2 uker som må tas før fødselen

1992

35 uker

44 uker og 2 dager

Inkludert 2 uker som må tas før fødselen

1993

42 uker

52 uker

Inkludert 3 uker som må tas før fødselen. Fedrekvoten innført – 4 uker

1994

42 uker

52 uker

Tidskontoordningen innført

2000

42 uker

52 uker

Innføring av selvstendig opptjeningsrett til fødselspenger for far hvis mor går ut i arbeid e.l.

2005

43 uker

53 uker

Stønadsperioden utvidet ved utvidelse av fedrekvoten til 5 uker

2006

44 uker

54 uker

Stønadsperioden utvidet ved utvidelse av fedrekvoten til 6 uker

2007

44 uker

54 uker

Foreldrepenger erstatter fødsels- og adopsjonspenger. Ny ordning med gradert uttak erstatter tidskonto

2008

44 uker

54 uker

Selvstendig næringsdrivende får rett til foreldrepenger med 100 prosent dekning

2009

46 uker

56 uker

Fedrekvoten utvidet til 10 uker og den samlede stønadsperioden med 2 uker

2011

47 uker

57 uker

Fedrekvoten utvidet til 12 uker og den samlede stønadsperioden med 1 uke

2013

49 uker

59 uker

Fedrekvoten utvidet til 14 uker og den samlede stønadsperioden med 2 uker. Innføring av tredelt foreldrepengeordning med 14 ukers kvote til hver av foreldrene og fellesdel på 18/28 uker. Tre uker til mor før fødsel

2014

49 uker

59 uker

Fedrekvoten og mødrekvoten redusert til 10 uker

10.1.3 Bruk av foreldrepenger[510]

Et stadig økende antall norske mødre opptjener rett til foreldrepenger. Det publiseres ikke statistikk over antall kvinner med rett til foreldrepenger. Figur 10.1 gir imidlertid en illustrasjon over estimert andel kvinner med rett til foreldrepenger for perioden 1990–2014.

Figur 10.1 Estimert andel kvinner med rett til foreldrepenger. 1990–2014. Prosent

Kilde: Barne- og likestillingsdepartementet, basert på opplysninger fra NAV og Statistisk sentralbyrå

En stadig økende andel velger 100 prosent foreldrepenger/dekningsgrad i stedet for 80 prosent foreldrepenger og lengre stønadsperiode.

Figur 10.2 Andel som velger uttak av foreldrepenger med 100 prosent dekning. 2006–2015. Gjennomsnitt for året. Prosent

Kilde: NAV

Foreldrepenger beregnes etter den enkelte forelders inntekt. Kvinner har i gjennomsnitt lavere lønnsinntekt enn menn. Dette reflekteres også i gjennomsnittlig foreldrepengegrunnlag. Dette grunnlaget var i 2015 370 970 kroner for kvinner og 427 590 kroner for menn.

Når man snakker om statistikk og bruk av foreldrepenger, er det stort sett alltid fedres bruk av ordningen det refereres til. Det legges til grunn at mødre i all hovedsak tar ut det antall dager de har krav på, og som ikke blir tatt ut av far. Det fremgår ikke av statistikken fra Arbeids- og velferdsdirektoratet om mødre har uutnyttede foreldrepengedager.

Før fedrekvoten ble innført, tok svært få fedre ut foreldrepenger. Siden har andelen dager tatt ut av fedre stadig økt. Det store bildet er at fedres permisjonsuttak har økt i takt med innføring og utvidelser av fedrekvoten. Etter hvert som fedrekvotens lengde har økt, har også fedres permisjonsuttak økt. Det vanlige mønsteret er fortsatt at far tar fedrekvoten og mor tar resten. I 1995 tok fedrene ut 5,8 prosent av alle foreldrepengedager, i 2005 var fedres andel 9,3 prosent. I 2014 tok fedrene ut 23 prosent av det totale antallet foreldrepengedager. I 2015 ble fedres andel av det samlede foreldrepengeuttaket redusert til 21,5 prosent.

Hovedmønsteret for uttak ser ut til å holde seg, også etter at fedrekvoten (og mødrekvoten) ble redusert fra fjorten til ti uker for barn født 1. juli 2014 eller senere. Tall for de tre første kvartalene i 2016[511] viser at det var en sterk økning i andelen fedre som tok ut akkurat ti uker (50 dager) med foreldrepenger sammenlignet med samme periode året før. Markert færre tok ut mer enn ti uker. For å få et fullstendig bilde av uttaket må man imidlertid følge familien i to–tre år etter at barnet ble født (foreldrepenger må tas ut innen barnet fyller tre år).

Det er et visst underforbruk av fedrekvoten. En del fedre har dessuten ikke mulighet til å ta ut foreldrepenger fordi mor ikke har opptjening og heller ikke går ut i aktivitet etter fødsel. En ny studie undersøker fedres uttak av foreldrepenger.[512] I følge rapporten hadde 13 prosent av menn som fikk barn i 2011 og var gift eller samboende, ikke rett til å ta fedrekvote. Blant fedre som hadde rett til fedrekvote, var det omtrent 10 prosent som ikke tok ut noen dager med foreldrepenger, 2,7 prosent tok ut foreldrepenger tilsvarende 1–50 prosent av gjeldende fedrekvote (som for de aktuelle fedrene var ti eller tolv uker), 11 prosent tok foreldrepenger tilsvarende 51–99 prosent av kvoten, 48 prosent tok foreldrepenger tilsvarende kvoten, og 29 prosent tok ut foreldrepenger utover kvoten. I studien inngår også intervjuer med et lite antall fedre som ikke har tatt ut hele fedrekvoten. Flere av disse har opplevd risiko i forbindelse med jobb, inntekt og karriere. Flere oppgir også problemer knyttet til NAV, som manglende informasjon, kompliserte søknadsskjemaer eller lav kompetanse hos NAV-ansatte. Det er et lite og ikke representativt utvalg fedre som er intervjuet. Likevel gir undersøkelsen innsikt i noen sider ved bruk av fedrekvote som kan være vanskelig å fange opp med andre metoder.

En del fedre velger å utsette eller gradere foreldrepengeuttaket. Gradering innebærer at forelderen mottar foreldrepenger i kombinasjon med arbeid. Nesten 25 prosent av fedrene graderer, mot bare 5 prosent av mødrene. Fortsatt tar mor ut det meste av fellesdelen før far starter uttak av fedrekvote. Utvidelsene av fedrekvoten har ført til at fedrekvoten oftere blir delt opp. Fedre tar ut det meste av sin permisjon om sommeren, uavhengig av når på året barnet er født. Dette kan skyldes at permisjonen kombineres med ferie, samtidig med at mor og eventuelle eldre søsken har fri, og at det kan oppleves lettere å være borte fra jobb om sommeren når de fleste andre også har fri.[513]

Flere studier viser at jo høyere utdanning og inntekt mor har, desto mer permisjon tar far. Når det gjelder fars inntekt, er sammenhengen litt mer uklar. Inntektsbalansen mellom foreldrene har også betydning. Jo likere inntektsnivå mor og far har, desto mer permisjon tar far. Den ovenfor nevnte undersøkelsen fra 2017 viser at uttak av fedrekvote varierer med fars inntekt og utdanningsnivå. Fedre som ikke tar (full) kvote, er overrepresentert blant dem med kort utdanning, lav inntekt eller veldig høy inntekt.

Fedrekvoten brukes i stor grad både i offentlig og privat sektor, på store og små arbeidsplasser og uavhengig av kjønnssammensetningen på arbeidsplassen.

Fars permisjonsuttak varierer lite mellom geografiske regioner. Gifte og samboende fedre tar like mye permisjon.

Fedre som er født utenfor Norge, har mindre sannsynlighet for å ta ut fedrekvote enn fedre som er født i Norge. Dette gjelder særlig for fedre som er født i Afrika, Asia etc.[514] En studie av fedre fra Sentral- og Sør-Europa som har fått barn i Norge fokuserer på hvordan de erfarer og forstår den norske fedrekvoten. De kommer fra land hvor ansvaret for omsorgsarbeidet ligger i familien og hvor den mannlige forsørgermodellen er vanlig. Studien viser hvordan de innvandrede fedrene slutter opp om den norske velferdsstatens reguleringer og normer for likestilte foreldreskap. Fedrene anerkjenner øremerking som viktig for likestilling. De observerer at fedrekvoten som universell lovpålagt rettighet gjør at den blir respektert i norsk arbeidsliv. Videre mener de at full lønnskompensasjon er viktig for fedres oppslutning om og bruk av kvoten.[515]

En del foreldre tar ut ulønnet permisjon i tillegg til perioden med foreldrepenger. Mødre tar i større grad enn fedre ut ulønnet permisjon for å forlenge foreldrepermisjonen, og utsetter på den måten oppstart i arbeidslivet etter en fødsel. En undersøkelse fra 2009 fant at 18 prosent av mødrene og 6 prosent av fedrene tok ut ulønnet permisjon. I gjennomsnitt tok mødrene ut 19 uker; medianen var 10 uker. Et flertall av de fedrene som tok ut ulønnet permisjon etter uttak av foreldrepermisjon, tok ut mellom én og fire uker.[516] I en undersøkelse blant foreldre med barn født i tidsrommet 2001–2009 hadde en tredjedel av mødrene med rett til foreldrepenger valgt å ta ut noe ulønnet permisjon. Det var mest utbredt med en relativt kort ulønnet permisjon, mellom én og tre måneder. De regionale forskjellene var nokså store; 45,5 prosent av mødrene i Agder og Rogaland utvidet permisjonstiden med ulønnet permisjon, mens kun 20 prosent av mødrene i Hedmark og Oppland valgte det samme. Blant mødre i Agder og Rogaland var det også mer utbredt med lengre ulønnet permisjon (fra sju til tolv måneder) enn blant mødre ellers i landet. Kortere ulønnet permisjon (mellom én og tre måneder) var mest utbredt i Oslo og Akershus.[517]

Mødre har dermed betydelig lengre avbrekk fra arbeidslivet i forbindelse med barnefødsler enn det menn har. Men et stort flertall av kvinnene kommer tilbake i yrkesaktivitet etter en fødsel, og andelen kvinner som blir hjemmearbeidende etter at de har fått barn, er nærmest forsvunnet, en tilpasning som var vanlig for mødre noen tiår tilbake.

En del kvinner går ut i deltidsstilling etter endt foreldrepermisjon, men dette er ikke en varig tilstand. Beregninger viser at det tar omtrent 15 måneder før halvparten av mødrene begynner å jobbe deltid etter foreldrepermisjon, men etter to år har over halvparten av mødrene begynt å jobbe heltid. Om lag halvparten av mødrene begynner å jobbe innen barnet er 13 måneder, enten heltid eller deltid.[518] I en undersøkelse fra 2015 som omfatter mødre som har fått barn i perioden 1996 til 2010, er halvparten av mødre med lønnet permisjon (de har altså vært i arbeid før fødselen) tilbake i arbeid når barnet er ett år. Blant dem med ulønnet permisjon (som altså ikke har opptjening til foreldrepenger) er halvparten i arbeid når barnet er 20 måneder. Mødre starter ofte med å jobbe deltid når de går ut i jobb etter en fødsel. Mødre med universitetsutdanning begynner å jobbe raskere etter en fødsel enn mødre med kortere utdanning. Dette gjelder både i heltids- og deltidsjobber.[519]

10.1.4 Kunnskap om virkninger av foreldrepenger

Familiepolitikken skal legge til rette for å kombinere det å få barn med lønnsarbeid. Samtidig er det en viktig målsetting at ikke ordningene utformes på en slik måte at de gir negative effekter, og forhindrer kvinner fra å komme tilbake til jobb etter fødsel. Ett viktig aspekt her har vært lovgivning som gir foreldre rett til å beholde jobben etter å ha vært i foreldrepermisjon. Studier har vist at dette bidrar til at mødre returnerer til jobb etter foreldrepermisjonen.[520] Et annet omdiskutert tema er om en lang foreldrepermisjon bidrar til å bremse kvinners yrkesdeltakelse og lønnsutvikling, og dermed hindrer likestilling i arbeidslivet (se kapittel 2).

En studie tilbakeviser denne hypotesen og viser til at mødre gikk raskere ut i jobb etter endt foreldrepermisjon i 2009 og 2010 sammenlignet med 1990-tallet og begynnelsen av 2000-tallet.[521] En mulig forklaring er at det utover 2000-tallet ble lettere tilgang til barnehageplasser for de minste barna, og at prisen på barnehage gikk ned. Samtidig ble fedrekvoten utvidet og ga fedre en bedre mulighet til å være mer aktive i barneomsorgen for de aller minste barna. Kombinasjonen av disse to forholdene, tilgjengelig barnehage og fedrekvote, antas å ha ført til at det blir enklere for mødre å begynne å jobbe heltid etter fødselen. Det ser med andre ord ikke ut til at en generøs foreldrepermisjon har hatt en negativ effekt på kvinners yrkeskarrierer. Analysen kan imidlertid ikke gi endelig svar på om mødres raskere tilbakegang til jobb etter foreldrepermisjonen er en direkte følge av endringer i familiepolitikken. Dette er særlig utfordrende å avgjøre, siden barnehageutbygging og utvidelse av fedrekvoten skjedde i samme tidsrom. I tillegg kan det ha skjedd en rekke holdningsendringer i samme periode med betydning for mødres yrkesdeltakelse, inkludert sterkere forventninger knyttet til at kvinner skal komme seg raskt tilbake til yrkeslivet etter barnefødsel, holdninger som anerkjenner barnehage som bra for de minste barna, og forventninger til at småbarnsfedre tar en mer aktiv del i den daglige barneomsorgen.

Andre studier har forsøkt å isolere den kausale effekten av en økning i antallet uker med betalt foreldrepermisjon på mors sysselsetting.[522] Man søker altså å undersøke om å øke lengden på betalt foreldrepermisjon gir negative effekter for kvinners sysselsetting. Studiene konkluderer med at å øke lengden på betalt foreldrepermisjon fra 18 til 35 uker i perioden fra 1987 til 1992 ikke gir noen negative effekter for kvinner, til tross for at det er kvinner som i størst grad tar ut disse ekstra ukene. Kvinner som er i arbeid og får barn, deltar ikke mindre i lønnet arbeid og tjener ikke mindre på lang sikt, selv om de tar ut en lengre heller enn en kortere foreldrepermisjon.[523] En mulig grunn til at en økning i foreldrepermisjonen ikke har en negativ innvirkning på mødres sysselsetting, hverken på kort eller litt lengre sikt, er at nesten alle mødre tar ut hele foreldrepermisjonen, slik at arbeidsgivere ikke har noe grunnlag for å forskjellsbehandle kvinner som tar ut mer fødselspermisjon enn andre.[524]

For nærmere omtale av yrkesaktivitet blant kvinner og menn, se avsnitt 6.2.

En studie har undersøkt nærmere effekten av innføring av fedrekvoten i 1993 på holdning til likestilling, faktisk deling av husarbeid og om kvoten kan bidra til å redusere konfliktnivået i hjemmet om deling av husarbeid 13 år senere.[525] Den finner ikke andre likestillingsholdninger blant dem som fikk barn etter at kvoten ble innført, enn blant dem som fikk barn rett før. Dette kan skyldes at den generelle utviklingen i retning av stadig mer likestilte holdninger omfatter både foreldre som fikk barn før, og foreldre som fikk barn etter, innføringen av fedrekvoten. Derimot finner studien en klar støtte for at den mest kjønnsdelte husarbeidsoppgaven, klesvask, deles likere blant dem som fikk barn etter, enn blant dem som fikk barn før reformen. Deling av andre husholdsoppgaver påvirkes imidlertid ikke. Forskerne finner at foreldre som fikk barn etter reformen, rapporterer om noe mindre konflikt om husarbeidet enn foreldre som fikk barn rett før innføringen av fedrekvoten. Utvalget vil for øvrig vise til at tidsbruksundersøkelser viser at fedre har økt tiden de bruker på familiearbeid og redusert tiden de bruker på yrkesaktivitet. Menn brukte i 2010 i snitt 1 time og 20 minutter mer på familiearbeid per dag enn i 1970. Det er særlig husarbeid og omsorg for barn som menn bruker mer tid på. Dette vitner om at flere fedre tar aktivt del hjemme. Se nærmere omtale i avsnitt 6.8.

I Sverige viser flere studier at det er klare sammenhenger mellom fedres bruk av permisjon og senere involvering og arbeidsdeling i familien.[526] Par der far har tatt mye permisjon, fordeler omsorgsarbeidet jevnere på sikt enn par der far har tatt mindre permisjon. Studier viser at far har fått et nærmere forhold til barnet og tilegnet seg betydelig omsorgskompetanse i permisjonstiden, samtidig med at mor har lært seg å overlate mer ansvar til far. Barnet henvender seg i større grad til begge foreldre for å få trøst og omsorg. Også en undersøkelse fra Island viser store endringer i retning av større likedeling mellom foreldrene av omsorgsarbeidet etter at tredelingen av foreldrepermisjonen ble innført.

En av begrunnelsene for fedrekvoten er at den skal gi fedre og barn mer tid sammen; det er viktig at far kommer tidlig inn i omsorgen for barnet, mens det ennå er baby. Her skjer den viktige utviklingen av relasjonskompetanse. Det skjer også en selvutvikling hos far, som erfarer hvor slitsom og stressende, men også fin og givende, permisjonstiden kan være.[527]

Det er viktig at far er hjemme alene med barnet for å unngå at han blir en sekundær omsorgsgiver for barnet. Permisjon alene med barnet påvirker fars måte å utøve omsorgen for barnet på. Fedre som tar lang permisjon (tolv uker) alene, ser også i større grad forpliktelsen som ligger i omsorgsarbeidet – i stedet for å oppfatte seg selv som en «besøkende» – og får dermed også en bedre forståelse av at omsorg for barn er krevende.[528]

Fleksibiliteten i ordningene gjør det lettere for far å få tatt ut hele fedrekvoten, men den kan også ha problematiske sider. Fleksibel permisjon tillater at jobbsfæren invaderer privatsfæren. Fedre på deltidspermisjon opplever at de blir stresset, og at jobben får forrang, samt at de blir sekundære omsorgsgivere fordi mor fortsetter å være den viktigste omsorgsgiveren. Selv om far tar permisjon, vil ikke det nødvendigvis medføre at han får erfaring med den kontinuerlige, langsomme tiden som kan være nødvendig for å etablere selvstendige omsorgsrutiner og bli en kompetent omsorgsperson for egne barn.[529]

I en undersøkelse er tolv fedre intervjuet om uttak av permisjon.[530] Fedrene var nesten udelt positive til fedrekvoten, men opplevde dilemmaer knyttet til å ta ut permisjon, for eksempel ved indirekte og uuttalt risiko for å miste oppgaver, ansvar, lønnsøkning etc. Undersøkelsen viste også at det ikke nødvendigvis er en entydig sammenheng mellom bruk av fedrekvote og fravær fra jobb og ansvar for barnet på den andre. Det er fullt mulig å være registrert med uttak av foreldrepenger og likevel verken ha hovedomsorg for barnet eller ha fullt fravær fra jobb. Noen fedre tok for eksempel ut gradert foreldrepenger kombinert med jobb på deltid, noen hadde deler av permisjonen mens mor hadde ferie, og i noen tilfeller gikk barnet i barnehage under deler av fars kvote.

Se nærmere om tid brukt til barneomsorg og husarbeid i kapittel 6.

10.1.5 Foreldrepengeordninger i andre nordiske land[531]

Nedenfor følger en oversikt over noen hovedtrekk i foreldrepengeordningene i Sverige, Danmark, Island og Finland. Ordningene er ikke nødvendigvis direkte sammenlignbare. Blant annet er det ulike opptjeningskrav og ulik kompensasjonsgrad, og det er ulikt hvor taket settes for hvor mye av inntekten som dekkes.

Danmark

Perioden er 50 uker. Atten av ukene er forbeholdt mor (fire av disse før fødselen). Resten bestemmer foreldrene fordelingen av. Foreldrepengene beregnes på grunnlag av arbeidstakerens inntekt, begrenset til ca. 5 050 kroner per uke. Omtrent tre fjerdedeler av danske arbeidstakere er dekket av kollektive avtaler der arbeidsgiver topper utbetaling fra staten etter ulike regler.[532]

Finland

Perioden er på 48 uker. Far har individuell rett til ni uker (kvote innført i 2013). Permisjonen som er reservert for mor (ca. 18 uker som benyttes før og etter fødsel), kompenseres med 90 prosent av tidligere inntekt de første 56 dagene, men med en lavere kompensasjonsgrad over et tak på ca. 507 000 kroner. Permisjonen reservert for far kompenseres med 70–75 prosent av tidligere inntekt. De første 30 dagene av den delbare permisjonen kompenseres med 75 prosent av den tidligere inntekten opp til taket på ca. 507 000 kroner. Foreldre som ikke har vært yrkesaktive, eller som har lav inntekt, mottar et minimumsbeløp på ca. 215 kroner dagen.

Figur 10.3 Menns uttak av det totale antallet foreldrepengedager i de nordiske landene. 1995 og 2015. Prosent

Kilde: Nordic Statistical institutes and NOSOSCO

Island

Perioden er ni måneder. Hver av foreldrene har rett til tre måneder. De siste tre månedene bestemmer foreldrene fordelingen av. Foreldrepengene utgjør 80 prosent av forelderens inntekt. Maksimal utbetaling er ca. 23 500 kroner per måned. Personer som ikke er i arbeid eller arbeider mindre enn 25 prosent stilling, får utbetalt ca. 4 250 kroner per måned. Studenter får en ytelse på om lag 9 700 kroner per måned.

Island vedtok i 2012 å forlenge foreldrepengeperioden til 12 måneder, hvor en beholder en tredeling med en lengre del til mor og far og en kortere fellesdel, en såkalt 5-2-5 modell, 5 måneder til mor, 5 måneder til far og 2 til valgfri deling. Økningen i permisjonslengden skal bidra til å tette tiden mellom permisjonen tar slutt og tidspunktet foreldrene får barnehageplass. Ordningen med 5-2-5 skulle vært implementert i 2016, men på grunn av finanskrisen og manglende økonomisk handlingsrom har reformen blitt utsatt.[533]

Sverige

Perioden er på totalt 480 dager, det vil si ca. 16 måneder. I 390 dager gis det foreldrepenger på sykepengenivå (i underkant av 80 prosent lønnskompensasjon). Foreldre som ikke oppfyller opptjeningskravene, får foreldrepenger på grunnivå (i underkant av 250 kroner dagen). Dermed har alle rett til foreldrepenger, uavhengig av tidligere yrkesaktivitet. De siste 90 dagene får foreldrene i underkant av 180 kroner dagen. Det er et tak for utbetaling på ca. 406 000 kroner. En del arbeidsgivere betaler litt ekstra stønad i permisjonstiden (ofte 10 prosent), og mange dekker tapt inntekt utover taket for utbetaling av foreldrepenger.[534]

Foreldrene har rett til halvparten av stønadsperioden hver. Foreldrene kan overføre sin del av stønadsperioden til den andre, med unntak av tre måneder som er øremerket hver av foreldrene (kvoten var to måneder frem til 2016). Sverige hadde tidligere en likestillingsbonus som ga foreldrene skattelette når de delte permisjonen utover den øremerkede delen hver av dem har. Denne bonusen hadde liten effekt og er fjernet fra 2017. Foreldrepengene kan benyttes til barnet fyller tolv år, men 80 prosent av foreldrepengedagene må tas ut før barnet fyller fire år.

Det er igangsatt en utredning av den svenske foreldrepengeordningen. Blant annet skal utrederne foreslå de endringer som er nødvendige for å få en jevn fordeling av permisjon mellom foreldrene, og vurdere om øvre grenser for barnets alder for å ha rett til foreldrepermisjon bør senkes.

Uttak av foreldrepenger i de nordiske landene

I alle de nordiske landene har det vært en økning av fedres uttak av foreldrepenger de siste 20 årene. Det er imidlertid en stor forskjell i uttaket mellom land med egne perioder øremerket far (Island, Sverige og Norge) og land uten øremerking (Danmark og Finland (Finland har fått en kvote til far fra 2013)). I landene som har en egen del for far, er fedreuttaket vesentlig høyere.

I en rapport er nyere norsk og nordisk forskning om fedrekvoten gjennomgått.[535] Rapporten oppsummerer med at det er mange fellestrekk når det gjelder fedres uttak av foreldrepenger. Før øremerket fedrekvote ble innført, var permisjonsbruken blant fedre svært lav i alle land. Innføringen av fedrekvote øker fedres permisjonsbruk i stor grad, men stort sett begrenset til kvoten. I alle de nordiske landene bruker mødre det aller meste av den delbare permisjonen, mens fedre tar ut den delen som er lovfestet for dem.

Øremerket del for far virker klart normgivende. Når kvoten utvides, øker bruken stort sett tilsvarende. Danmark hadde fedrekvote en kort periode. Fedres prosentvise uttak gikk noe ned etter at kvoten ble avviklet, men har siden økt noe igjen. Danske fedre tar imidlertid fortsatt lite permisjon sammenlignet med fedre på Island, i Norge og i Sverige.

Som figur 10.3 viser, er svenske fedres uttak av foreldrepenger noe høyere enn norske fedres, til tross for kortere kvote.[536] Halrynjo og Kitterød sier at dette muligens kan skyldes at foreldrepengene kan tas ut over lang tid (helt til barnet fyller tolv år). Svenske fedre tar svært lite permisjon i løpet av barnets første leveår. Bare 9 prosent av alle dager med betalte foreldrepenger i barnets første leveår ble brukt av fedre.

Det er også blitt sett på hvor stor andel av svenske fedre som tar ut minst én dag med foreldrepenger. Denne andelen økte klart da den første pappamåneden ble innført, fra 44 prosent i 1994 til 77 prosent i 1995. Etter at likestillingsbonusen ble innført i 2008, lå andelen på omtrent samme nivå. Disse tallene gjelder uttak i løpet av barnets to første leveår. Følger man barnet til det er åtte år (som tidligere var øverste grense for uttak i Sverige), har nesten ni av ti fedre tatt ut foreldrepenger.[537]

I Danmark økte andelen fedre som tok ut foreldrepenger, da fedrekvote ble innført i 1998 (fra 10 til 26 prosent). Andelen økte til 36 prosent i 2002 (siste år med fedrekvote), men sank til 22 prosent året etter. I 2008 hadde andelen økt igjen til 32 prosent og i 2013 til 37 prosent. Omtrent tre fjerdedeler av danske arbeidstakere er dekket av kollektive avtaler om fedrekvote der arbeidsgiver topper utbetalingene fra staten, slik at forelderen får utbetalt samme lønn som før permisjon hvis de tar ut sine øremerkede uker (fedrekvoteavtaler innført i deler av arbeidslivet gjennom tariffavtaler og lokale avtaler).[538]

Visse kjennetegn øker sannsynligheten for at far tar permisjon. Fars sannsynlighet for å ta relativt lang permisjon øker for eksempel når mor og far har høy utdanning, mor har høy inntekt, mor jobber i privat og far i offentlig sektor, og der far jobber på en stor og kjønnsnøytral/kvinnedominert arbeidsplass. I Sverige viser flere studier en samvariasjon mellom fars inntekt og hans uttak av foreldrepenger. Fedre uten inntekt eller med veldig lav inntekt eller svak arbeidsmarkedstilknytning er de som tar færrest dager med foreldrepenger.[539] Etter at fedrekvoten ble avviklet i Danmark i 2002, er det først og fremst høyt utdannede fedre som arbeider i offentlig sektor og har høyt utdannede partnere, som tar foreldrepermisjon.[540] Flere studier konkluderer med at dersom man ønsker en likere deling av foreldrepermisjonen, er det nødvendig med individuelle permisjonsrettigheter for fedre.

Som omtalt over gir Sverige foreldrepenger uavhengig av yrkesaktivitet. Foreldre uten opptjening får foreldrepenger på grunnivå. Stønaden sto lenge stille på 60 kroner dagen, men ble i perioden 2002 til 2016 økt i flere omganger fra 60 svenske kroner dagen til 250 kroner dagen, det vil si om lag 7 500 kroner måneden. Formålene med økningene var å beskytte barn i familier med svak økonomi og å styrke økonomien for grupper med høyere risiko for å være økonomisk utsatt, for eksempel unge foreldre som ikke har rukket å etablere seg på arbeidsmarkedet, og familier der minst én forelder er født utenlands. Det er undersøkt hvordan økninger gjennomført i perioden 2002 til 2004 har påvirket uttaket blant foreldre som får foreldrepenger på grunnivå.[541] I 2002 ble stønaden økt fra 60 til 120 svenske kroner dagen, i 2003 til 150 kroner dagen og i 2004 til 180 kroner dagen. Analysen viser at mødres gjennomsnittlige uttak av dager på grunnivå i barnets to første leveår økte markant i forbindelse med at grunnivået ble økt i 2002. I gjennomsnitt økte uttaket med 17 dager i andre halvdel av barnets første leveår. Blant fedre økte ikke uttaket som følge av økt grunnivå. Rapporten viser til at ettersom kvinner med svak tilknytning til arbeidslivet har økt sitt uttak av foreldrepengedager, mens kvinner som har opptjening og dermed mottar foreldrepenger på sykepengenivå, har redusert sitt uttak, øker forskjellen mellom kvinner med henholdsvis svak og sterkere tilknytning til arbeidslivet.

En annen rapport ser på kvinner med innvandrerbakgrunns bruk av foreldrepenger i Sverige.[542] Kvinner med innvandrerbakgrunn tar ut mer foreldrepenger det første året etter fødselen enn andre kvinner, men mindre i det andre året. Etter en tid i Sverige bruker kvinner med innvandrerbakgrunn foreldrepenger mer likt mødre født i Sverige.

I tillegg til uttak av foreldrepenger kommer ulønnet permisjon. I en undersøkelse blant menn og kvinner i Sverige som fikk sitt første barn i 2009,[543] hadde far i løpet av barnets to første leveår tatt ut i gjennomsnitt 103 dager med permisjon, og av disse var 65 prosent med foreldrepenger. Mor hadde tatt ut 398 dager i snitt, hvorav 70 prosent var med foreldrepenger.

Økning i fars permisjonsuttak betyr ikke nødvendigvis at mor får kortere avbrudd fra arbeidslivet. Studier fra flere land viser at mor fortsetter å ta lang permisjon (både betalt og ubetalt) også etter at fedrekvoten ble innført. For Norges del var det først fra 2009 at mødre kom i arbeid raskere etter en fødsel enn siden midten av 1990-tallet.[544]

Som omtalt over har fedre på Island, i Norge og i Sverige økt sitt foreldrepengeuttak. Utvidelsene i den delen av permisjonen som er øremerket far, har ført til at fedre oftere tar permisjon i flere bolker og noe oftere i vinterhalvåret. Fedre tar fortsatt ut det meste av sin permisjon om sommeren og rundt juleferien, uansett når på året barnet er født.

Studier viser for øvrig stor oppslutning om fedrekvoten i de nordiske landene, også i Danmark, som i dag ikke har en egen kvote til far. I Norge gir foreldre støtte til en egen kvote til far. Det samme gjør alle hovedorganisasjoner, både på arbeidstaker- og arbeidsgiversiden.

10.2 Engangsstønad ved fødsel og adopsjon

10.2.1 Dagens regelverk for engangsstønaden

En kvinne som føder barn eller adopterer barn under 15 år og ikke har tjent opp rett til foreldrepenger, kan få engangsstønad. Nivået på stønaden fastsettes av Stortinget i årlige budsjettvedtak. I 2017 utgjør stønaden 61 120 kroner per barn, en kraftig økning fra 46 000 kroner i 2016 (se figur 10.4 for en oversikt over utviklingen av engangsstønadens størrelse i forhold til folketrygdens grunnbeløp (G)). Stønaden er skattefri og utbetales som et engangsbeløp ved fødsel.

Man må være medlem i folketrygden for å få rett til engangsstønad. I motsetning til for eksempel barnetrygd eksporteres ikke engangsstønaden til EØS-området ettersom Norge har fått unntak.

10.2.2 Historikk om engangsstønaden[545]

I forbindelse med budsjettbehandlingen i 1976 om utvidelse av betalt fødselspermisjon ble det spørsmål om merutgiftene dette ville innebære. Dette førte til en debatt om likestilling mellom hjemmearbeidende og utearbeidende mødre. Det kom forslag om en spesiell vurdering av fødselspenger for hjemmearbeidende kvinner. Begrunnelsene for forslaget var ulike, men enkelte medlemmer av komiteen uttalte blant annet[546] at de så det som et viktig ledd i likestillingsbestrebelsene at alle fødende kvinner fikk rett til barselpenger, uavhengig av om de var i lønnet arbeid. Det fremgikk videre at det for komiteen var et «høyt prioritert mål å styrke familien som institusjon. Et viktig ledd i realiseringen av denne målsetting er å skape størst mulig skatte- og trygdemessig likhet mellom arbeid i og utenfor hjemmet».

I Ot.prp. nr. 52 (1976–77) går det frem at formålet med innføringen av engangsstønaden var å sikre kvinner som var hjemmearbeidende eller ikke hadde opptjent rett til løpende fødselspenger, rett til en ytelse i forbindelse med fødsel. Størrelsen på engangsstønaden ble foreslått til 20 prosent av grunnbeløpet i folketrygden (G), uten at dette ble nærmere begrunnet. I 1977 ga dette en stønad på 2 680 kroner. Saken var oppe i Odelstinget våren 1977 uten særlig debatt.

Siden har formålet med engangsstønaden vært begrunnet forskjellig i ulike dokumenter: «som imidlertid i stor utstrekning må kunne ses på under synsvinkelen utgiftsdekning.»[547] «[S]tønaden er dels begrunnet i belastningen for kvinnen i forbindelse med svangerskap og fødsel. I de seinere år har stønaden blitt såpass høy at det er rimelig også å knytte den til omkostningene ved det å ha spedbarn.»[548] I Ot.prp. nr. 52 (1999–2000), som omhandler selvstendig opptjeningsrett til fødsels- og adopsjonspenger for fedre, er forholdet til engangsstønaden drøftet: «I forbindelse med innføring av selvstendig opptjeningsrett til fødsels- og adopsjonspenger for fedre, kan det stilles spørsmål ved om familier der kvinnen er berettiget til engangsstønad skal få både ‘i pose og sekk’. Dersom man skal unngå ‘dobbeltutbetaling’, må man enten unnlate å utbetale engangsstønad til mor i tilfeller der far planlegger å ta ut løpende fødselspenger, eller det må gjøres et forholdsmessig fradrag i fars fødselspenger.» Departementet konkluderer med at de tre ukene før fødselen og de første seks ukene etter fødselen som er forbeholdt mor, samt fedrekvoten (som da var fire uker), bør komme til fradrag i fars totale stønadsperiode, og uttaler: «Engangsstønaden kan etter dette resonnementet betraktes som en kompensasjon for at familien mister 13 uker av stønadsperioden.» Engangsstønaden har altså ikke et entydig uttalt formål.

Figur 10.4 Utvikling av engangsstønadens størrelse målt i G. 1990–2016

10.2.3 Bruk av engangsstønaden

Engangsstønad gis til kvinner som får barn, og som ikke har opptjent rett til foreldrepenger. Kvinnen oppfyller altså ikke kravene om yrkesaktivitet i minst seks av de ti siste månedene før fødsel, eventuelt har inntekten vært for lav, se avsnitt 10.1.1 over. Kvinner som ikke oppfyller opptjeningskravene, er en heterogen gruppe. Det kan for eksempel være kvinner som aldri har vært i lønnet arbeid, som ikke har arbeidet lenge nok / mye nok før fødselen, studenter (som ikke har arbeidet nok ved siden av studiene) eller innvandrere som har deltatt på introduksjonsprogram eller norskopplæring.

En artikkel fra 2015 har sett på bruk av engangsstønad, deltakelse i arbeidslivet og levekår blant dem som mottar engangsstønad.[549]

Litt under 16 prosent av dem som fikk barn i 2014, 8 565, mottok engangsstønad. Til sammenligning var andelen omtrent 27 prosent i 1997. I første halvdel av 1990-tallet lå andelen mottakere av engangsstønad stabilt rundt 27–28 prosent, mens det har vært en nedadgående tendens siden slutten av 1990-tallet. Denne nedgangen har sammenheng med den stadig økende andelen kvinner som er yrkesaktive, og som dermed har rett til foreldrepenger.

Fra 2012 til 2014 har det vært en svak økning i andelen mottakere av engangsstønad.

Figur 10.5 Mottakere av engangsstønad som andel av fødsler samme år. 1990–2014. Prosent

Kilde: NAV og Statistisk sentralbyrå

Den i antall og andel største aldersgruppen som mottar engangsstønad, er 25–29 år med 2 757 mottakere, noe som utgjør 32 prosent av alle mottakere.

Mottak av engangsstønad er mest vanlig blant yngre mødre, men det er snakk om en svært liten gruppe som utgjør kun 6 prosent av alle mottakere av engangsstønad. Disse har gjerne ikke startet å arbeide og har derfor ikke tjent opp rettigheter til foreldrepenger. I 2014 var det bare 798 kvinner under 20 år som fødte barn; 530 av disse mottok engangsstønad, en andel på 67 prosent.

Paradoksalt nok ser man at andelen engangsstønadsmottakere er høyere blant mødre over 40 år enn i gruppen 35–39 år. Artikkelforfatterne antar at dette har sammenheng med at mødre i den eldste gruppen oftere har barnerike familier med tre barn eller flere, og dermed kanskje har valgt en familietilpasning hvor far er hovedforsørger, mens mor er hjemmeværende. I antall utgjør likevel ikke denne gruppen mange, kun 296 personer (3 prosent av alle mottakere av engangsstønad).

Mødre med innvandrerbakgrunn er sterkt overrepresentert blant mottakerne. Omtrent to tredjedeler av dem som mottok engangsstønad i 2014, var født utenfor Norge. Kvinner med innvandrerbakgrunn har en langt svakere tilknytning til arbeidsmarkedet, noe som forklarer den manglende opptjeningen av rettigheter til foreldrepenger. Mottakere født i utlandet er i snitt eldre enn mottakere født i Norge, henholdsvis 29 og 26 år.

Figur 10.6 Mødre i ulike aldersgrupper som får foreldrepenger eller engangsstønad. Barn født 2014. Prosent

Kilde: NAV

Mottak av engangsstønad er knyttet til manglende arbeidsmarkedsdeltakelse før fødsel. Blant mottakere av engangsstønad i 2014 hadde kun 19 prosent hatt pensjonsgivende inntekt i mer enn tre år.[550] I 2014 hadde 63 prosent av mottakerne null år pensjonsgivende inntekt da de fikk barn.[551] Da det samme ble undersøkt med tall fra 2008, var andelen 52 prosent.[552] Denne økningen har skjedd samtidig som antallet fødsler i de yngre aldersgruppene har gått ned, noe som burde resultert i økt sannsynlighet for deltakelse i arbeidslivet før fødsel. Økningen kan henge sammen med økningen i antallet kvinner med innvandrerbakgrunn i samme periode, og at disse i mindre grad er yrkesaktive. Det er uansett en høy andel engangsstønadsmottakere som aldri har hatt lønnet arbeid, uansett alder.

Det er mødrene som var i tjueårene ved fødsel, som i størst grad er i arbeid tre år etter fødsel, og mødre som var over 40 år ved fødsel, som i minst grad er i arbeid tre år etter fødsel.[553] Likevel er arbeidsmarkedsdeltakelsen på det høyeste kun rundt 35 prosent. Dette er lavt, sammenlignet med kvinner i alt.

Figur 10.7 Yrkesdeltakelse i perioden 2010–2014, blant personer som mottok engangsstønad i 2011. Etter mottakers alder. Prosent

Kilde: NAV

Familienes økonomi

Det er store inntektsforskjeller mellom mødre som mottar foreldrepenger, og de som mottar engangsstønad. Halvparten av mottakerne av engangsstønad i 2014 hadde ingen inntekt kalenderåret før fødsel. De som hadde inntekt, hadde også små inntekter. Det kan indikere at det er snakk om deltidsarbeid. Også fedrene i familier der mødrene mottar engangsstønad, har lave inntekter, og mange er uten inntekt overhodet.

Figur 10.8 Familiens samlede inntekt året før fødsel, etter mottak av foreldrepenger og engangsstønad. Foreldre til barn født i 2014. Inntekt målt i G. Prosent

Note: 1 G = 88 370 kroner i 2014

Kilde: NAV

En oversikt over samlede inntekter for familiene som mottar engangsstønad, viser at 88 prosent av familiene der mor mottok foreldrepenger, hadde en inntekt over 6 G, men i familier der mor mottok engangsstønad, hadde 71 prosent en inntekt under 6 G. I minst sju av ti tilfeller hvor mor mottak engangsstønad, lever familien under eller rundt lavinntektsgrensen.[554]

Det samlede bildet av inntektssituasjonen indikerer en økt sannsynlighet for at barn av mødre som mottar engangsstønad, vokser opp i familier med lav inntekt. Over 50 prosent av kvinner som mottok engangsstønad i 2014, og som hadde barn fra før, mottok engangsstønad for alle tidligere barn.

Når man i tillegg ser at kvinner som mottar engangsstønad, også i stor grad mottar andre stønader fra NAV over lengre tid, forsterkes sannsynligheten for at dette er familier som har lave inntekter over tid. Litt over en fjerdedel av dem som mottok engangsstønad i 2011, mottok stønader fra NAV i de påfølgende tre årene.

10.2.4 Engangsstønad i andre nordiske land

Både Finland, Island og Sverige har, i motsetning til Norge, løpende foreldrepengeytelse for ikke-yrkesaktive, se avsnitt 10.1.5 over. Finske kvinner får i tillegg en pakke som inneholder nødvendig utstyr til den nyfødte, alternativt en utbetaling på ca. 1 300 kroner.

10.3 Kontantstøtte

Kontantstøtten har vært begrunnet med at den skal bidra til at familiene får mer tid til selv å ta omsorgen for egne barn, at familiene gis reell valgfrihet når det gjelder omsorgsform for barn, og at det blir mer likhet i overføringene den enkelte familie mottar til barneomsorg fra staten, uavhengig av hvordan tilsynet ordnes. Kontantstøtten er et alternativ til barnehageplass.

10.3.1 Dagens regelverk for kontantstøtte

Kontantstøtte utbetales til familier med ettåringer som ikke går i barnehage med offentlig driftstilskudd. Kontantstøtte kan maksimalt gis i 11 måneder, det vil si fra barnet fyller 13 måneder til og med måneden barnet fyller 23 måneder. Dersom barnet har en avtalt oppholdstid i barnehage på mindre enn 20 timer per uke, kan man få 50 prosent kontantstøtte.

Kontantstøttesatsen fremgår ikke av loven, men fastsettes av Stortinget i årlige budsjettvedtak. Stønaden er skattefri og gis uten behovs- eller inntektsprøving. Kontantstøtten gir ikke opptjening til sykepenger, foreldrepenger eller andre trygdeytelser.

Hvis foreldrene bor sammen, søker én av foreldrene om kontantstøtte. Hvis foreldrene bor hver for seg, er det den barnet bor fast sammen med, som søker. Hvis det er inngått skriftlig avtale om delt bosted, kan foreldrene dele kontantstøtten hvis de er enige om det.

10.3.2 Kontantstøtte for barn som oppholder seg utenlands

Etter kontantstøtteloven må barnet være bosatt i Norge for å få rett til kontantstøtte. Ved et midlertidig utenlandsopphold som ikke er ment å vare mer enn tre måneder, regnes barnet fortsatt som bosatt her.

Kontantstøtte er omfattet av EØS-avtalens koordineringsregler for trygd. Norge utbetaler derfor kontantstøtte til personer fra EØS-området som arbeider her, selv om barnet ikke er bosatt i Norge (gjelder i hovedsak personer som arbeider i Norge eller på norsk skip).

10.3.3 Historikk om kontantstøtten

Kontantstøtten ble innført fra 1. august 1998 etter omfattende debatt.

Ved innføringen av kontantstøtten ble det lagt vekt på at ordningen var ment som et middel til å gi tid til omsorg og valgfrihet i omsorgen for barna. Familiene selv skulle få velge hvordan de ville organisere tilsynet av egne barn. De som valgte å være hjemme med egne barn, skulle motta en stønad som gjorde dem bedre i stand til å ta det valget. Kontantstøtten ville gi familien et bedre økonomisk grunnlag til å velge å være lenger hjemme med barna enn det fødselspengeordningen la grunnlag for.[555] Familier som benyttet seg av barnehage som mottok driftstilskudd, fikk i praksis en statlig støtte som familier uten barnehageplass ikke fikk. Når det var knapphet på barnehageplasser, ble det argumentert for at de som ikke fikk plass, burde få en kompensasjon.

Motstanderne av kontantstøtten fryktet at ordningen ville ha uheldige konsekvenser for likestilling, for arbeidsmarkedet, for den videre utbyggingen av barnehager og for utsatte barn.

Stønaden ble gitt til ettåringer fra innføringen 1. august 1998 og utvidet til toåringene fra 1. januar 1999.

Ved innføringen ble kontantstøttesatsen satt lik det statlige driftstilskuddet til barnehager, 3 000 kroner per måned. Barn med deltidsplass fikk rett til avkortet støtte etter gitte satser. Allerede fra 1999 ble graderingsreglene gjort mer finmasket.

Fra 1. august 2012 ble kontantstøtten avviklet for toåringene. Stønadsbeløpet ble gradert, slik at satsen for barn i alderen 13–18 måneder ble økt til 5 000 kroner per måned, mens barn i alderen 19–23 måneder fikk 3 303 kroner per måned (lik den gjeldende satsen på dette tidspunktet). I tillegg ble graderingsreglene forenklet: Deltidsplass i barnehage på til og med 19 timer per uke gir rett til 50 prosent støtte, mens 20 timer eller mer gir ingen støtte.

Fra 1. august 2014 er kontantstøttesatsen 6 000 kroner per måned for alle barn i alderen 13–23 måneder som ikke har plass i barnehage. Satsen økes til 7 500 kroner per barn per måned fra 1. august 2017.

10.3.4 Bruk av kontantstøtteordningen

Umiddelbart etter innføringen var det mange foreldre som mottok kontantstøtte. Over 70 prosent av alle barn i aktuell alder, over 90 000, mottok støtte i 2000. Bruken av kontantstøtte har siden falt kraftig, i takt med utbyggingen av barnehagekapasiteten, med en særlig stor nedgang fra midten av 2000-tallet.

Figur 10.9 Mottakere av kontantstøtte for 2-åringer. 1999–2015. Gjennomsnitt for året. Antall og prosent

Kilde: NAV

Det har vært en jevn nedgang i antall mottakere frem til 2013, men en liten økning i 2014. Andelene er beregnet som antall mottakere av kontantstøtte dividert på antall mottakere av barnetrygd med barn i kontantstøttealder. Økningen kan skyldes økte satser fra 1. august 2014. Andelen av mulige mottakere har også gått gradvis ned, frem til 2011.

Figur 10.10 Mottakere av kontantstøtte for 1-åringer. 1999–2015. Gjennomsnitt for året. Antall og prosent

Kilde: NAV

Per desember 2015 var det 15 749 personer som mottok kontantstøtte. Det var en nedgang på 450 mottakere sammenlignet med samme tidspunkt i 2014. Av mottakerne var 76 prosent kvinner. I 2006 utgjorde kvinner 93 prosent av mottakerne.[556]

Det har, som vist over, vært en nedgang i antallet mottakere av kontantstøtte. Dette gjelder også for familier med innvandrerbakgrunn. Fortsatt er imidlertid andelen kontantstøttemottakere høyere i familier med innvandrerbakgrunn enn i den øvrige befolkningen. En artikkel publisert av SSB i 2016 ser nærmere på bruken av kontantstøtte etter landbakgrunn.[557] Artikkelen viser at det for barn med innvandrerbakgrunn ble utbetalt kontantstøtte for 45 prosent av barna mellom 13 og 23 måneder 1. september 2015, mens andelen blant dem uten innvandrerbakgrunn var 16 prosent. Både blant barn uten innvandrerbakgrunn og blant barn med innvandrerbakgrunn er andelen som mottar kontantstøtte, størst blant barn fra 13 til 18 måneder.

Figur 10.11 Mottakere av kontantstøtte, etter ulik bakgrunn og barnets alder. Første september 2013, 2014 og 2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Det er forskjell i bruken av kontantstøtte etter landbakgrunn. Det har vært en økning i andelen barn med bakgrunn fra EU etc.[558] som mottar kontantstøtte. Andelen mottakere fra Afrika, Asia etc. har sunket siden 2012, men økte med 1 prosentpoeng fra 2014 til 2015. Andelen mottakere blant innvandrere fra Afrika, Asia etc. er imidlertid fremdeles større enn blant innvandrere fra EU etc., henholdsvis 47 og 43 prosent, men andelene nærmer seg hverandre.

Ser man nærmere på enkeltland, er andelen kontantstøttemottakere størst blant innvandrere med bakgrunn fra Pakistan og Marokko, begge på over 70 prosent. Det er også blant innvandrere fra disse landene arbeidsmarkedsdeltakelsen blant kvinner er lavest.

Figur 10.12 Mottakere av kontantstøtte etter ulik bakgrunn. Første september 1999–2015. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Foreldrenes preferanser for barnetilsyn ble undersøkt i en spørreundersøkelse som ble gjennomført våren 2010. Her kom det frem at én av fire mottok kontantstøtte fordi de ikke hadde fått plass i barnehage.[559] Blant dem som ikke ønsket barnehageplass, oppga nesten ni av ti at det var viktig for valget at de ønsket mer tid med barnet. De fleste kontantstøttemottakerne oppga at det var mor, far eller slektninger som passet barna. Åttiseks prosent oppga at de hadde fått barnehageplass når de ønsket det. Av foreldre som hadde barn i barnehage, ønsket 95 prosent at barnet skulle starte i barnehage innen det var halvannet år. Dette resultatet indikerer at kontantstøtte i stor grad brukes fordi foreldrene ønsker en senere barnehagestart, ikke at barnet ikke skal gå i barnehage i det hele tatt.

I samme undersøkelse ble kontantstøttemottakere spurt om de ville søkt om barnehageplass hvis kontantstøtten ble avviklet. Førtien prosent oppga at de ville søke plass om kontantstøtten ble avviklet, mot 34 prosent som ikke ville det.[560]

10.3.5 Eksport av kontantstøtte

Norge utbetaler kontantstøtte til EØS-området etter reglene i EUs trygdeforordning, se kapittel 10.3.2.

Som tidligere vist har bruken av kontantstøtte gått nedover de siste ti årene. Eksporten til EØS-området har imidlertid økt. En medvirkende årsak til den økte eksporten er at innvandringen til Norge fra EØS-land har økt kraftig i samme periode. Antallet innvandrere fra EU/EØS-land har økt fra rundt 100 000 personer i 2004 til nesten 300 000 i 2013.

Eksportomfanget er imidlertid begrenset, sett i forhold til de totale utbetalingene av kontantstøtte. I 2015 ble det utbetalt 46 millioner kroner i kontantstøtte for personer bosatt i EØS-området. Eksporten utgjorde dermed 2,8 prosent av de totale kontantstøtteutbetalingene. Halvparten av utbetalingene (23 millioner kroner) gikk til personer med opphold i Polen. Nest største mottakerland var Sverige (10 millioner kroner). I løpet av 2015 var det 1 445 eksportmottakere. Åttifem prosent av disse var utenlandske statsborgere.[561]

10.3.6 Kunnskap om virkninger av kontantstøtteordningen

Allerede før innføringen var det lagt opp til at kontantstøtteordningen skulle følges tett for å vurdere konsekvenser av ordningen.[562] Evalueringen skulle sette søkelys på familienes valg av omsorgsløsninger, den videre utviklingen av barnehagesektoren, situasjonen for barn der plass i barnehage var spesielt viktig, og konsekvenser for arbeidsmarkedet. Evalueringen skulle også belyse om kontantstøtten faktisk førte til at foreldre tilbrakte mer tid sammen med sine barn.

Den første større evalueringen forelå i 2001 og dannet grunnlaget for en sluttrapport, Evaluering av kontantstøtteordningen.[563] Sluttrapporten konkluderte med at ordningen frem til da hadde hatt små effekter, både ønskede og utilsiktede. Rapporten oppsummerer med at de forventede langtidsvirkningene ikke så ut til å ha slått til. De små virkningene fra det første året hadde forsvunnet etter hvert; foreldrenes tilpasning til arbeid og omsorg så ut til å være som før ordningen ble innført. Det mest slående, ifølge evalueringen, var fraværet av virkninger. Foreldres preferanse for barnehage viste seg å være meget sterk, slik at den på forhånd uttrykte bekymringen om at ordningen ville undergrave barnehagene, ikke så ut til å ha slått til. De begrensede effektene gjaldt også kvinners tilpasning til arbeidslivet. Ordningen så heller ikke ut til å ha hatt effekter på likestilling i arbeidsliv eller familieliv. En egen stortingsmelding om evaluering av kontantstøtten ble lagt frem i 2001.[564]

Den første evalueringens primære funn – fraværet av virkninger – modereres imidlertid noe av forskningen som har vært gjort på kontantstøtten i ettertid. Blant annet finner Rønsen at langtidseffekten av reformen er en generell reduksjon i det potensielle arbeidstilbudet fra mødre på omtrent 20 prosent.[565] Reformen ser ut til å ha redusert sannsynligheten for å være sysselsatt betraktelig, og sysselsatte mødre er oftere i permisjon. Dette kan ha endret seg siden, fordi barnehagedekningen er blitt mye bedre.

Økonomisk teori postulerer at en stønad som kontantstøtten vil ha negativ innvirkning på arbeidsmarkedsdeltakelsen. En analyse fra 2010 anslo at innføringen av kontantstøtte hadde medført en reduksjon i den potensielle yrkesaktiviteten blant kvinner med innvandrerbakgrunn fra Afrika, Asia etc. på 15 prosent.[566] Det meste av reduksjonen kommer, ifølge analysen, fra kvinner som ikke var aktive på arbeidsmarkedet før innføringen av kontantstøtten. Analysen viser at kvinner med innvandrerbakgrunn fra Afrika, Asia etc. ser ut til å respondere særlig sterkt på økonomiske insentiver. Det konkluderes med at innføringen av kontantstøtteordningen har redusert insentivet til å begynne å jobbe, mer enn den har redusert arbeidsmarkedstilknytningen til dem som var aktive på arbeidsmarkedet før ordningen ble innført.

Hvordan mødres beslutning om å være hjemme med små barn påvirker fremtidig karriere, er også blitt undersøkt.[567] For mødre uten universitetsutdannelse og mødre med inntekt under medianen før innføringen av kontantstøtten har ordningen hatt en effekt på inntekt og fulltidsarbeid, når barna er fire og fem år og ikke lenger i målgruppen for kontantstøtte. Effekten ser ut til å ha forsvunnet når barna er seks år. Forfatterne mener at dette henger sammen med at mange mødre beholder en viss tilknytning til arbeidslivet gjennom deltidsarbeid i den perioden de mottar kontantstøtte.

Dahl[568] finner i en artikkel fra 2014 at endringene i kontantstøtteordningen i 2012, med avviklingen for toåringer, ser ut til å ha bidratt til at flere foreldre er i arbeid. De økte satsene for ettåringene ser ikke ut til å ha svekket arbeidstilknytningen til foreldrene.

Østbakken konkluderer i sin gjennomgang av forskningen på effekter av kontantstøtte med at den kvantitative forskningen som evaluerer den norske kontantstøtteordningen, finner en helt entydig negativ effekt av kontantstøtten på arbeidsmarkedsdeltakelsen blant mødre som har barn i kontantstøttealder, og at effekten er sterkest blant mødre med innvandrerbakgrunn.[569] Videre oppsummerer hun med at kontantstøtten ikke har hatt noen virkning på fedrenes arbeidsmarkedsdeltakelse eller inntekt.

Flere nordiske land har eller har hatt en form for kontantstøtte, se omtale i avsnitt 10.3.7. Duvander og Ellingsæter[570] konkluderer med at kontantstøtteordninger er omstridte ordninger i alle de nordiske landene. Ordningene er utformet ved politiske konflikter og kompromisser. Generelt følger de mønsteret om at venstresiden vektlegger likestilt omsorg, mens sentrum-høyre understreker foreldrenes frie valg. Bruken av ordningene må sees i sammenheng med tiden de ble innført, og andre ordninger, som tilgangen til barnehager. Hvis kontantstøtte velges på grunn av mangel på andre valg, setter det klare begrensninger i valgfriheten for foreldrene.

10.3.7 Kontantstøtte i andre nordiske land[571]

Danmark

I 2002 fikk Danmark en lov om tilskud til pasning af egne børn, som pålegger kommunene å utbetale kontantstøtte.

Bidraget betales ut i en sammenhengende periode på minst åtte uker, maksimalt ett år. Man har rett til støtte i den perioden barnet har rett til plass i offentlig barneomsorg (24 uker til skolealder). Kommunen bestemmer støttens størrelse.

Om lag 1 000 familier benytter ordningen.

Finland

Allerede på 1970-tallet innførte enkelte finske kommuner kontantstøtte for å bremse den økende etterspørselen etter barnehage. I 1985 ble det innført en nasjonal ordning. Vilkåret for å få stønad er i dag at man har et barn som er under tre år, og som ikke har plass i offentlig barnehage.

Kontantstøtten består av omsorgspenger og et omsorgstillegg. Omsorgspenger utbetales for hvert barn under tre år. Per 2015 var beløpet 343 EUR i måneden for første barn, med et tillegg på 103 EUR for søsken under tre år og 66 EUR for søsken over tre år, men under skolealder. Omsorgstillegget er avhengig av familiens inntekt og antall familiemedlemmer. Maksimalt beløp er 169 EUR per måned.

I 2013 var kontantstøtteandelen blant de minste barna (ni måneder til to år) på 49 prosent. For alle barn i alderen ni måneder til seks år var andelen 24 prosent.

Island

Island har ingen nasjonal lovgivning for kontantstøtte, men enkelte kommuner tilbyr likevel en lignende ordning. Per desember 2009 var det mulig å søke om kontantstøtte i 13 av 77 kommuner. Etter finanskrisen på Island har flere kommuner fjernet tilbudet (inkludert Reykjavik).

Sverige

Sverige har frem til 2016 hatt en kommunal kontantstøtteordning. Ordningen innebar at kommunene hadde rett til å utbetale kontantstøtte for barn mellom ett og tre år som ikke hadde heltidsplass i barnehage. Støtten kunne maksimalt utgjøre 3 000 SEK per måned. I overkant av 100 av totalt 290 kommuner tilbød kontantstøtte til sine borgere (2012).

I 2011 mottok 2,5 prosent av alle barn i kontantstøttealder stønaden i kortere eller lengre perioder. Dette tilsvarer 4,7 prosent kontantstøtteandel i de kommunene som tilbød kontantstøtte i samme år.

10.4 Andre rettigheter for småbarnsforeldre

10.4.1 Permisjonsrettigheter i arbeidsmiljøloven

Permisjon i forbindelse med fødsel

Arbeidsmiljøloven[572] regulerer arbeidstakeres rett til permisjon fra arbeidet i forbindelse med svangerskap, fødsel og adopsjon. Det er her tale om ulønnet permisjon. For omtale av rett til ytelser fra folketrygden under permisjonen, se avsnitt 10.1.1. Rett til lønn under permisjonen kan også følge av individuelle eller kollektive avtaler mellom arbeidstakere og arbeidsgivere.

Arbeidstaker som er gravid, har rett til permisjon i inntil tolv uker under svangerskapet. Mor kan altså starte permisjonen tolv uker før termin hvis hun ønsker det. Etter fødselen skal mor ha permisjon de første seks ukene, med mindre hun legger frem legeattest om at det er bedre for henne å komme i arbeid.

I forbindelse med fødselen har far rett til to ukers permisjon for å bistå mor. Disse to ukene kommer i tillegg til foreldrepermisjonen. Hvis foreldrene ikke bor sammen, kan en annen som bistår moren, ta permisjon fra sitt arbeid.

Foreldrene har rett til betalt foreldrepermisjon i til sammen tolv måneder. De har uansett rett til permisjon når det ytes foreldrepenger fra folketrygden. Hver av foreldrene har i tillegg rett til permisjon i inntil tolv måneder for hver fødsel. Arbeidstaker som er alene om omsorgen for barnet, har rett til inntil to års permisjon. Foreldrene kan altså til sammen ta tre års permisjon, hvorav to år ulønnet.

Ammefri

En kvinne som ammer sitt barn, kan kreve den fri hun av den grunn trenger. Fritiden kan for eksempel tas ut minst en halv time to ganger daglig eller som redusert arbeidstid med inntil én time hver dag.

Loven gir i utgangspunktet ikke rett til lønn under ammefri. Unntaket er i barnets første leveår; da har kvinnen rett til lønn i inntil én time på arbeidsdager med avtalt arbeidstid på sju timer eller mer.

Barns og barnepassers sykdom

Arbeidstaker som har omsorg for barn, har rett til permisjon for nødvendig tilsyn med barnet under sykdom eller hvis den som har det daglige barnetilsynet, er syk. Retten til permisjon gjelder til og med det kalenderåret barnet fyller tolv år. Arbeidstaker har rett til inntil ti dager hvert kalenderår og inntil femten dager hvis vedkommende har omsorg for mer enn to barn. Hvis barnet har kronisk eller langvarig sykdom eller nedsatt funksjonsevne, blir retten til permisjon utvidet. Arbeidstaker som er alene om omsorgen for barn, har rett til dobbelt så mange permisjonsdager.

Folketrygdloven har bestemmelser som korresponderer med arbeidsmiljøloven, og som gir rett til omsorgspenger i det samme antallet dager som nevnt over. Det er arbeidsgiver som yter omsorgspenger. Når en arbeidsgiver har betalt omsorgspenger til en arbeidstaker i mer enn ti dager i et kalenderår, kan arbeidsgiver kreve å få refusjon fra trygden for det antallet dager som overstiger ti. Omsorgspenger beregnes etter samme regler som sykepenger.

Redusert arbeidstid

En arbeidstaker som av «vektige velferdsgrunner» har behov for det, har rett til å få redusert sin arbeidstid dersom dette kan skje uten vesentlig ulempe for virksomheten. Som vektig velferdsgrunn regnes blant annet at en arbeidstaker med små barn ønsker mer tid til samvær. Arbeidstakeren har rett til å gå tilbake til tidligere arbeidstid når perioden med redusert tid er over.

10.4.2 Pensjonspoeng for omsorgsarbeid

Alderspensjon og uføretrygd fra folketrygden beregnes i hovedsak på grunnlag av pensjonsgivende inntekt. Omsorgsopptjening skal sikre at en forelder får en viss opptjening i perioder med lav eller ingen arbeidsinntekt som følge av omsorg for små barn. Ordningen gjelder for foreldre som har omsorg for barn som ikke har fylt seks år, og tilsvarer pensjonsopptjeningen forelderen ville fått av en inntekt på 4,5 ganger folketrygdens grunnbeløp (grunnbeløpet utgjør p.t. 92 576 kroner). Omsorgsopptjening blir automatisk godskrevet forelderen som mottar barnetrygd.

11 Tjenester til barnefamilier: barnehage og skolefritidsordning

11.1 Barnehager

De siste to tiårene har det vært en stor økning i andelen barn som går i barnehage, og barnehagen utgjør en stadig større del av barns oppvekst. Nær sagt alle barn har gått i barnehage før de starter på skolen, og barnehagen er blitt en viktig arena for små barns hverdagsliv.

Det som kan tolkes som barnehagens samfunnsoppdrag, er å finne i formålsparagrafen til barnehageloven fra 2010:

«Barnehagen skal i samarbeid og forståelse med hjemmet ivareta barnas behov for omsorg og lek, og fremme læring og danning som grunnlag for allsidig utvikling.»

Formålet kan tolkes som todelt: På den ene siden har barnehagen et her-og-nå-fokus, hvor barns behov for daglig omsorg, trygghet og lek skal ivaretas. På den andre siden har barnehagen et fremtidsrettet formål, hvor grunnlaget for barns utvikling senere i livet skal legges. Det doble formålet stiller krav til barnehagens kvalitet og innhold.

Barnehagesektoren har vokst mye de siste tiårene, og den store utbyggingsfasen er nå et tilbakelagt stadium. Diskusjoner om videreutviklingen av barnehagetilbudet dreier seg i økende grad om innhold i og kvalitet på tjenestetilbudet.

De siste årene har barnehagen blitt tillagt en større rolle som det første trinnet i utdanningsløpet, en rolle som gjenspeiles i en rekke utredninger og stortingsmeldinger.[573]

11.1.1 Dagens barnehagetilbud[574]

Det skilles mellom ulike typer barnehager: ordinære barnehager, familiebarnehager og åpne barnehager. Om lag 98 prosent av barna går i ordinære barnehager: 52 prosent i ordinære kommunale og 46 prosent i ordinære private barnehager. To prosent av barna går i familiebarnehager. De fleste familiebarnehagene er private. Det finnes ikke statistikk over andelen barn i åpne barnehager, og statistikken inkluderer dermed ikke barn i åpne barnehager.

Det er om lag 6 100 barnehager, men antallet har gått ned de siste ti årene. Reduksjonen skyldes en nedgang i antallet familiebarnehager og åpne barnehager. I 2015 var det om lag 600 familiebarnehager, men siden 2011 har nesten 250 familiebarnehager blitt lagt ned. Færre barn går derfor i familiebarnehager. I 2015 var det kun 171 åpne barnehager, og det er omtrent 100 færre enn i 2011.

Antallet ordinære barnehager har vært stabilt, men mange har utvidet sin kapasitet med flere plasser. Som følge av dette har andelen barn som går i store barnehager, økt. Stor barnehage regnes som barnehager med mer enn 50 barn. I perioden 2008–2014 var det en økning i andelen barn i de største barnehagene på 10 prosentpoeng, og for eksempel gikk det 20 000 flere barn i de største barnehagene i 2014 enn det gjorde i 2008. Utbyggingen av store barnehager ser imidlertid ut til å flate ut. Et stort flertall av de ordinære barnehagene, 94 prosent, har en åpningstid på ni timer eller mer per dag, fem dager i uken.

Barnehagene har ulik organisering. Nesten 90 prosent av barnehagene er organisert i avdelinger eller har kun én avdeling, men det har blitt vanligere med avdelingsfrie barnehager de siste årene. Det siste er litt vanligere i private barnehager. Uavhengig av om barnehagen er organisert i avdelinger eller ikke, så deler de fleste barnehagene barna inn i grupper av barn som en personalgruppe har ansvar for. For de yngste barna (null–to år) er det mest vanlig med en gruppestørrelse på ni barn. For de eldste barna (tre–fem år) og aldersblandede grupper er den vanligste gruppestørrelsen 18 barn. Ti prosent av barnehagene oppgir å ha større grupper enn 15 for små barn og større enn 25 for store barn, og 10 prosent oppgir å ha færre enn 8 barn i småbarnsgruppene og færre enn 13 barn i storbarnsgruppene.

En familiebarnehage skal som hovedregel være et fellesskap mellom minst to hjem eller mellom minst ett hjem og en vanlig barnehage, men kun halvparten av familiebarnehagene oppfyller dette kriteriet. Det er flest familiebarnehager i Oslo, Akershus og Sør-Trøndelag. Enkelte fylker har ingen familiebarnehager. Familiebarnehagene er i all hovedsak et tilbud til barn under tre år, og de fleste familiebarnehager har noe kortere åpningstid, åpent færre uker i året og oftere stengt en dag i uken, sammenlignet med ordinære barnehager.

En åpen barnehage er en tilrettelagt felles sosial arena med uforpliktende oppmøte, uten tildeling av fast plass og der foresatte deltar sammen med barnet. En åpen barnehage er et lavterskeltilbud, tilgjengelig for barn som ikke benytter seg av det ordinære barnehagetilbudet. I tillegg kan åpne barnehager være viktige arenaer for rekruttering av barn til ordinær barnehage.[575] Åpne barnehager er regulert i barnehageloven og følger rammeplanen for barnehager. Arbeidet ledes av en barnehagelærer. Det har vært en nedgang i tilbudet om åpne barnehager de senere årene, og ikke alle kommuner har et slikt tilbud.

Barnehagesektoren hadde i 2015 nesten 94 000 ansatte fordelt på drøyt 74 600 årsverk. Dette er en økning på over 5 100 ansatte og over 3 000 årsverk siden 2011. I 2015 var det 26 800 pedagogiske ledere, 13 000 barne- og ungdomsarbeidere, 29 700 assistenter, 1 300 personale til språkstimulering av minoritetsspråklige barn og om lag 8 000 andre ansatte i barnehagen. De siste årene har det blitt flere pedagogiske ledere og færre assistenter. Et flertall av de ansatte i barnehagene er kvinner, 88 prosent.[576]

11.1.2 Regelverk og finansiering

Barnehagelov og rammeplan

Barnehageloven og forskrift om rammeplan for barnehagens innhold og oppgaver (rammeplanen) gir føringer for barnehagen. Loven gjelder både offentlige og private barnehager og regulerer blant annet barnehagens formål og innhold, barns og foreldres medvirkning, personalet og barnehagemyndighetenes oppgaver.

Barnehageloven inneholder en egen norm for pedagogisk bemanning. Det skal være minimum én pedagogisk leder per 14–18 barn når barna er over tre år, og én pedagogisk leder per 7–9 barn når barna er under tre år og barnas daglige oppholdstid er over seks timer per dag. Normen skal være oppfylt for barnehagen totalt og gjelder ikke for gruppestørrelse. Styrers tid til administrasjon og ledelse kommer i tillegg til normen for pedagogisk bemanning. Eier har ansvaret for at barnehagens bemanning og samlede kompetanse er tilstrekkelig. Pedagognormen sikrer at barnas rett til gode utviklings- og aktivitetsmuligheter ivaretas. Det kan unntaksvis søkes dispensasjon fra bemanningsnormen.[577] I 2015 oppfylte 70 prosent av barnehagene pedagognormen uten dispensasjon fra utdanningskravet, og dette er en økning på 15 prosentpoeng fra 2014.[578]

I henhold til barnehageloven skal barn som fyller ett år innen utgangen av august det året det søkes om barnehageplass, ha rett til å få plass i barnehagen fra august. Barn som fyller ett år i september eller oktober, har rett til barnehageplass fra den måneden de fyller ett år.

Rammeplanen definerer barnehageeiers ansvar og gir personalet en forpliktende ramme for planlegging, gjennomføring og vurdering av barnehagens virksomhet. Planen gir også informasjon til foreldre, eiere og tilsynsmyndighet om hva barnehagen skal arbeide med. Gjeldende plan understreker barns rett til medvirkning og barnehagens plikt til å ta hensyn til hvert enkelt barns forutsetninger og behov.

Finansiering av barnehagen

Det er en kommunal oppgave å finansiere barnehagene. Finansieringen skjer i hovedsak ved kommunal egenfinansiering og foreldrebetaling.[579] Andre finansieringskilder står for 2–5 prosent av samlet finansiering.

Tabell 11.1 Finansieringskilder for ordinære barnehageplasser i 2014 i prosent av samlet finansiering per barnehageplass

Kommunale barnehager

Ikke-kommunale barnehager

Foreldrebetaling/annen fast oppholdsbetaling

13,6

15,0

Kommunal driftsfinansiering/driftstilskudd

84,5

79,7

Andre offentlige tilskudd/andre inntekter

1,9

4,3

Ikke-finansiell støtte fra kommune til ikke-kommunale barnehager

-

0,9

Ikke-finansiell støtte fra eier eller andre

0,1

Sum finansiering = sum kostnader + netto overskudd

100

100

Note: Tabellen inkluderer ikke finansieringsandeler for familiebarnehager og åpne barnehager

Kilde: Tabell 25 i Lunder et al. 2016

I 2014 sto kommunene for 84,5 prosent av ordinær driftsfinansiering av kommunale barnehager, mens foreldrebetaling utgjorde 13,6 prosent. I de private barnehagene var den kommunale andelen av ordinær driftsfinansiering noe lavere (ca. 80 prosent), mens foreldrebetalingen utgjorde 15 prosent. Øvrige offentlige tilskudd utgjorde 4,3 prosent i de private barnehagene og 1,9 prosent i de kommunale. Øvrige tilskudd inkluderer for eksempel språkstimulerende tiltak for minoritetsspråklige barn, svømmeopplæring og tilskudd til samisk barnehagetilbud. Disse tallene er basert på regnskapsdata for alle ordinære barnehageplasser og inkluderer både kostnader til ordinær drift og kostnader til særskilt tilrettelegging.

Det er betydelige nivåforskjeller mellom kostnader og offentlig finansiering for barnehageplasser til henholdsvis små (0–2 år) og store barn (3–5 år år). For eksempel kostet en kommunal småbarnsplass i 2014 om lag 262 000 kroner, mens en kommunal storbarnsplass kostet omtrent 146 000 kroner. Siden foreldrebetalingssatsene er de samme for både små- og storbarnsplasser, blir den offentlige finansieringsandelen dermed særskilt høy for småbarnsplasser. Offentlig finansiering per småbarnsplass i kommunale barnehager er dermed så høy som 237 672 kroner eller 90,5 prosent av samlet finansiering, mens foreldrebetalingen utgjør kun 9,5 prosent. For småbarnsplasser i private barnehager utgjør foreldrebetalingen en noe større andel av samlet finansiering, 10,7 prosent. Foreldrebetalingen for plasser til store barn (3–5 år) utgjør 17,2 og 19,2 prosent av samlet finansiering i henholdsvis kommunale og private barnehager.[580]

Tabell 11.2 Finansieringskilder barnehage 2014 i kroner og prosent for små og store barn

Finansiering kommunal barnehage (kr)

Finansiering ordinær ikke-kommunal barnehage (kr)

Finansiering kommunal barnehage (prosent)

Finansiering ordinær ikke-kommunal barnehage (prosent)

Foreldrebetaling småbarnsplass (0–2 år)

25 037

24 831

9,5

10,7

Annen finansiering småbarnsplass (0–2 år)

237 672

207 828

90,5

89,3

Sum småbarnsplass (0–2 år)

262 709

232 659

100,0

100,0

Foreldrebetaling storbarnsplass (3–5 år)

25 037

24 831

17,2

19,2

Annen finansiering storbarnsplass (3–5 år)

120 913

104 424

82,8

80,8

Sum storbarnsplass (3–5 år)

145 949

129 255

100,0

100,0

Kilde: Beregninger for utvalget fra Telemarksforsking basert på samme datasett som Lunder et al. 2016.

De totale kostnadene til barnehager var i 2014 estimert til nær 48,1 milliarder, fordelt på 26,5 milliarder til kommunale barnehager og 21,6 milliarder til private barnehager. Dette inkluderer foreldrebetaling.[581]

I snitt koster en kommunal barnehageplass ca 20 000 kroner mer per år enn en privat plass. Halvparten av denne forskjellen skyldes at kommunale barnehager har flere barn med behov for særskilt tilrettelegging. Den andre halvdelen skyldes høyere personalutgifter i kommunale barnehager enn i private. Kommunale barnehager har høyere personaltetthet og høyere personalkostnader og pensjonskostnader enn private barnehager. Om lag 45 prosent av kommunenes totale kostnader til barnehagedrift gikk til private barnehager i 2014. Samme år var 53 prosent av barnehagene private.[582]

I gjennomsnitt brukte kommunene 142 000 kroner per barn i barnehage i 2014.[583] Det er imidlertid stor variasjon mellom kommunene. Enkelte brukte så lite som 110 000 kroner, mens andre brukte over 240 000 kroner per barnehageplass. Et stort flertall av barna, 81 prosent, går i barnehager som brukte mellom 130 000 og 160 000 kroner per barnehageplass.[584] Kommuner med god økonomi bruker mer per barn i barnehage enn mindre velstående kommuner.

Kommunene beregner tilskudd til private barnehager på bakgrunn av utgiftene til egne kommunale barnehager. Hvor mye en privat barnehage får i tilskudd, vil derfor variere mellom kommunene. Størrelsen på tilskuddet er regulert i forskrift om likeverdig behandling. I 2014 ble først tilskuddet til private barnehager hevet fra minimum 96 prosent av utgiftene til kommunale barnehager til minimum 98 prosent. Men fra 2016 bortfalt bestemmelsen om minimumssats, og private barnehager skal motta 100 prosent av utgiftene til en kommunal barnehageplass.[585]

Det er flere faktorer som påvirker hvor mye en kommune bruker på en barnehageplass. For eksempel er det krav til høyere pedagogisk tetthet for små barn (0–2 år) enn for store barn (3–5 år), noe som gir høyere utgifter for kommuner med mange små barn. I tillegg varierer andelen barn med deltidsplass mellom kommunene; mange med deltidsplass kan gi lavere kostnader. Også størrelsen på barnehagen påvirker utgiftene. Det er dyrere å drifte små barnehager, og særlig kommuner med spredt bosetting må ha små barnehager for å forhindre at barn får for lang reisevei til barnehagen. Også andelen barn med behov for spesialpedagogisk hjelp i kommunen påvirker utgiftene. Kommuner med en høy andel private barnehager har noe lavere utgifter til barnehage enn andre. Dette kan skyldes at tilskuddet til private barnehager frem til 2016/2017 ikke har tilsvart 100 prosent av den offentlige finansieringen av kommunale barnehager.[586]

I snitt utgjorde utgifter til barnehager om lag 15 prosent av kommunenes totale utgifter til å drifte kommunale tjenester. Andelen varierer imidlertid mellom kommunene, fra 5 til 25 prosent. For kommunene er det kun utgiftene til grunnskole og pleie- og omsorgstjenester som er høyere enn utgiftene til barnehage.[587]

Foreldrebetaling

Kostnaden for foreldre ved å benytte barnehagen er regulert gjennom forskrift om foreldrebetaling i barnehager. Forskriften slår fast at maksimalgrensen for foreldrebetaling fastsettes i Stortingets årlige budsjettvedtak. For 2017 er makspris for en fulltidsbarnehageplass 2 730 kroner per måned eller totalt 30 030 kroner per år fordelt på elleve betalingsmåneder. Barnehagene kan kreve betaling for kost (matpenger) i tillegg til maksprisen.

Det er flere moderasjonsordninger for foreldrebetaling i barnehagen. Det gis søskenmoderasjon, hvor foreldre minimum skal tilbys 30 prosent søskenmoderasjon for barn nummer to, og minimum 50 prosent moderasjon for tre eller flere barn.

Fra 1. mai 2015 trådte en ny regel om inntektsgradert foreldrebetaling i kraft. Den innebærer at foreldrebetalingen for første barn i barnehage ikke skal overstige seks prosent av husholdningens samlede inntekt, begrenset oppad til maksimalprisen.[588] I 2017 blir gjelder dette for husholdsinntekt under 500 500 kroner. Dersom husholdningen har flere barn i barnehagen, skal husholdningen betale 70 prosent av det den betaler for det første barnet. Tidligere var det kun et krav om at kommunene skulle ha en ordning som skulle tilby barnefamilier med lavest betalingsevne en reduksjon av eller fritak for foreldrebetalingen, uten at det var nærmere bestemt hvem de med lavest betalingsevne var, eller hvor stor reduksjon de skulle få. Foreldre må søke om å få redusert foreldrebetaling på grunn av lav inntekt.

I tillegg til dette ble det fra 1. august 2015 innført såkalt gratis kjernetid, det vil si fritak for foreldrebetaling for 20 timer per uke, til alle fire- og femåringer eller barn med utsatt skolestart i husholdninger med en samlet inntekt under en inntektsgrense fastsatt av Stortinget. Fra 1. august 2016 er ordningen utvidet til også å omfatte treåringer. For barnehageåret 2016/2017 er grensen satt til 417 000 kroner.[589] Foreldrene må søke om gratis kjernetid på grunn av lav inntekt.[590]

Enkelte kommuner har i tillegg andre ordninger. Drammen kommune har gratis barnehage for alle familier med lav inntekt (ikke begrenset til tre–fem-åringer), mens Nesseby kommune har gratis barnehage for alle (unntatt kostpenger på 400 kroner per måned). Det er også flere kommuner som tilbyr en lavere makspris enn den som er fastsatt av Stortinget.

I tillegg til maksimalpris for foreldrebetaling i barnehagen kommer foreldrefradraget i skattesystemet samt skattefradrag for bedriftsbarnehager (se kapittel 12 om skattefordeler).

Fra januar 2014 til januar 2015 økte foreldrebetalingen med 2,9 prosent. Økningen skyldes i all hovedsak økning i maksprisen. I perioden 2007 til 2013 ble maksprisen holdt på samme nominelle nivå, 2 330 kroner per måned, og foreldrenes andel av samlet finansiering av barnehagen gikk i denne perioden ned. Siden 2013 har maksprisen endret seg flere ganger. I 2014 var prisen 2 405 kroner, i 2015 økte den til 2 480 kroner, og videre til 2 580 kroner fra 1. mai 2015.[591]

I januar 2016 betalte en gjennomsnittlig husholdning 2 362 kroner per måned for en barnehageplass. I tillegg ble det på landsbasis krevd inn 274 kroner i gjennomsnitt i kostpenger og 5 kroner i tilleggsutgifter, slik at den gjennomsnittlige husholdningen betalte 2 641 kroner per måned, eller 29 051 kroner på årsbasis (elleve betalingsterminer). Årsaken til at gjennomsnittlig betaling er lavere enn maksprisen for en barnehageplass, er at flere husholdninger får betalingsmoderasjon for lav inntekt, gratis kjernetid, søskenmoderasjon og friplasser.[592]

I 2015 innvilget kommunene moderasjoner i foreldrebetalingen til husholdninger med lav inntekt for til sammen 226 millioner kroner: Om lag 20 000 husholdninger med 25 000 barn mottok moderasjon i foreldrebetalingen til barnehage som følge av den nye ordningen med maks 6 prosent av husholdningsinntekten til foreldrebetaling. I tillegg fikk 16 000 barn gratis kjernetid.[593]

11.1.3 Historikk om barnehager

Den første barnehageloven kom i 1975 og erstattet de hjemlene i barnevernsloven som til da hadde regulert drift av barnehager.[594] Samtidig ble barnehage innført som fellesbetegnelse på alle former for pedagogisk tilrettelagt tilbud om pass av barn på dagtid, og erstattet tidligere betegnelser som daghjem og førskoleklasser. Barnehageloven har siden blitt revidert i 1996, 2006 og 2011. Den første rammeplanen kom i 1996 og gjennomgikk en større revidering i 2006.

Innføringen av en egen barnehagelov hadde to viktige siktemål: å sikre barn gode utviklings- og aktivitetsmuligheter i nær forståelse og samarbeid med barnas hjem, og å stimulere kommunene til økt utbygging av barnehager. Barnehageloven slo fast at utbygging og drift av barnehager var et kommunalt ansvar. I drøftelsen av lovens formål ble det vist til den grunnleggende betydningen de tidlige barneårene har for barnets videre utvikling. Videre ble utviklende og gode aktiviteter fremhevet som viktige i arbeidet med å viske ut sosiale skiller.[595]

I forbindelse med regjeringsskiftet i 2005 ble ansvaret for barnehagene overført fra Barne- og familiedepartementet til Kunnskapsdepartementet – og myndighetene signaliserer dermed at barnehagen inngår som det første, frivillige, leddet i utdanningsløpet.[596] Samtidig beholdes den norske barnehagetradisjonen – med vekt på lek og omsorg her og nå – som et grunnlag for læring, men der barnehagen skal bidra i arbeidet med sosial utjevning.[597]

Historisk har debatten om barnehageutviklingen fulgt to hovedlinjer.[598] For det første har det vært diskutert hvorvidt barnehagen skal være et sted som gir tilsyn og omsorg i hjemmenes sted, eller om barnehagen skal være en del av barns utdanning. For det andre har det vært diskutert om barnehagen skal være et sosialpolitisk virkemiddel, i betydningen et hjelpetiltak, eller om det skal være et pedagogisk utdanningstilbud.

I en stortingsmelding fra 2012–2013 lagt frem av Stoltenberg II-regjeringen[599] slås det fast at barnehagen både skal være en velferdsordning som sikrer sosial utjevning, være tilgjengelig som et universelt gode, muliggjøre foreldres yrkesaktivitet, være en barndomsarena og utgjøre det første trinnet i utdanningen.[600] Dette kan forstås som en videreføring av den norske barnehagetradisjonen med en vektlegging av barndommens egenverdi, samtidig som utdanning og kunnskap gis en sentral plass.[601] Regjeringen Solberg har videreført linjen hvor barnehagen som en del av utdanningsløpet vektlegges. I sin stortingsmelding fra 2015–2016 pekes det på at et barnehagetilbud med lav kvalitet vil gå ut over barns utvikling og læring i hverdagen, mens et tilbud av høy kvalitet kan gi en god barndom og forebygge sosiale problemer og helseproblemer i fremtiden.[602]

Det er en pågående debatt om hva som skal være kunnskapsinnholdet i barnehagen. I 2016 vedtok Stortinget at målene for barnehagens arbeid med språk, lek, omsorg og sosial kompetanse skal tydeliggjøres, men det ble samtidig vedtatt at det ikke skal utarbeides veiledende normer for det språklige grunnlaget barn bør ha med seg fra barnehagen. Den nye rammeplanen skal gi en bedre sammenheng mellom skolens læreplaner og rammeplanen for barnehagen.[603]

Utbygging av barnehageplasser

Etterspørselen etter barnehageplasser var i flere tiår langt større enn barnehagetilbudet. Da barnehageloven ble innført i 1975, gikk færre enn 10 prosent av barn i barnehage. Det var et stort gap mellom småbarnsmødres yrkesaktivitet og tilbudet av barnehageplasser. Dette førte til at foreldre måtte se seg om etter andre former for tilsynsordninger. På 1980-tallet ble antallet førskolebarn passet av dagmamma fordoblet fra 30 000 til 60 000 barn.[604]

I løpet av de ti årene fra 1980 til 1990 ble 60 000 flere barnehageplasser tilgjengelig, og frem til 1994 økte antallet ytterligere med 40 000 til vel 180 000 plasser.[605]

I 1988 la regjeringen Brundtland II frem stortingsmeldingen Barnehager mot år 2000. Meldingen slo fast at målet var full barnehagedekning, definert som plass til alle barn mellom ett år og skolealder, der familiene ønsket en slik plass. Meldingen slo også fast at et slikt mål realistisk sett ikke kunne nås før år 2000.

Utbyggingen på siste halvdel av 1990-tallet var i stor grad rettet inn mot seksårsreformen i 1997, hvor obligatorisk skolestart for seksåringer ble innført. Sammen med innføringen av ett års foreldrepermisjon ble det i realiteten to årskull mindre det var nødvendig å bygge ut barnehageplasser til. Da seksåringene gikk over i skolen, ble barnehagedekningen forbedret, men totalt sett var det en nedgang i antallet barnehageplasser. Antallet barn i barnehage i 2001 var det samme som i 1996, året før seksåringene gikk over i skolen.[606] Fremdeles var det ikke nok plasser til å dekke den økende etterspørselen.

I 2000 var barnehagedekningen 79 prosent for tre–fem-åringer, men under 40 prosent for ett–to-åringer. Målet satt på slutten av 1980-tallet om full barnehagedekning innen år 2000 ble ikke nådd.

I 2002 ble flertallsopposisjonen på Stortinget enige om en barnehageavtale, og regjeringen Bondevik II fulgte opp med en stortingsmelding i 2003. Forhandlinger i Stortinget resulterte i det såkalte barnehageforliket, som innebar en sterk opptrapping av barnehageutbyggingen, blant annet ved at kommunene ble pålagt utbyggingsplikt. Samtidig ble det innført en maksimumspris for foreldrebetaling av en barnehageplass. I tillegg ble det innført likebehandling i finansiering av kommunale og private barnehager. Etter barnehageforliket steg antallet barnehageplasser betraktelig.

I 2009 ble det innført rett til barnehageplass for barn i alderen ett–fem år, der barn født før 1. september etter søknad hadde rett til plass fra august det året de fyller ett år. På grunn av dette er det en del ettåringer som må vente noen måneder før de får plass. Fra 2016 gjelder også retten for barn født i september og oktober til en barnehageplass innen utgangen av den måneden barnet fyller ett år. Barnehagene har søknadsfrist i mars, med start i august. Oppstart i august er valgt fordi skolestart gjør at et årskull plasser i barnehagen frigjøres denne måneden. Det er også mulig å søke om barnehageplass utenom fristen, men man er da ikke garantert plass. Kommuner vil i de fleste tilfeller kunne tilby plass løpende underveis i året dersom det blir ledige plasser.

11.1.4 Bruk av barnehager

I 1994 gikk 43 prosent av barn i barnehagen. To tiår senere går 90 prosent, eller 283 000 barn, i barnehagen. Dekningsgraden varierer noe etter barnas alder og er lavest blant ettåringene på 70 prosent. For toåringer er dekningsgraden 91,6 prosent, mens den for femåringer er på 97,3 prosent. Kun 2,7 prosent av barna går ikke i barnehage året før de begynner på skolen.[607]

Figur 11.1 Barn i barnehage etter alder. 1990–2013. Prosent

Kilde: Ellingsæter et al. 2016

Muligheten for foreldrene til å få til en direkte overgang fra foreldrepermisjon til arbeid vil avhenge av når på året barnet er født, tilgjengeligheten av småbarnsplasser i barnehagen i kommunen der man bor, og hvordan foreldrene velger å ta ut foreldrepermisjonen.[608] En lavere dekningsgrad blant ettåringer kan forklares ved en kombinasjon av disse faktorene.

Boks 11.1 Retten til barnehageplass

I 2009 ble det innført rett til barnehageplass for barn som er fra ett til fem år. Retten innebærer barnehageplass for ettåringer født før august. I 2016 ble retten utvidet til også å gjelde barn født i september og oktober. Den gjeldende retten til barnehageplass inkluderer barn som fyller ett år senest innen utgangen av oktober det året det søkes om barnehageplass. Dersom barnet fyller ett år i løpet av årets åtte første måneder, har barnet rett til plass innen utgangen av august. Dersom barnet fyller ett år i september eller oktober det året det søkes om plass, har barnet rett til plass innen utgangen av den måneden barnet ble født. Barn født i november og desember vil ha rett til plass fra august påfølgende år. Utvidet rett til barnehageplass for barn født i september eller oktober ble vedtatt av Stortinget 7. juni 2016. For eksempel vil et barn født i januar ikke ha rett til barnehageplass før i august året etter. I praksis er det likevel flere kommuner som tilbyr plasser til ettåringer tidligere enn dette. ¹

¹ Kunnskapsdepartementet sendte 30. januar 2017 et forslag på høring om at barn født i november får rett til barnehageplass innen den måneden barnet fyller ett år.

Det finnes ikke statistikk som viser hvor stor andel av foreldrene som tar ut ulønnet permisjon for å dekke «hullet» mellom foreldrepermisjon og opptak i barnehagen, men tall fra barnetilsynsundersøkelsen 2010 viser at om lag en tredjedel av mødrene som har rett til foreldrepermisjon, velger i etterkant av den lønnede permisjonen å ta ut noe ulønnet permisjon. Det er mest utbredt å ta ut mellom én og tre måneder ulønnet permisjon, og kun en svært liten andel tar ulønnet permisjon i mer enn tolv måneder. Det er mest utbredt å ta ut ulønnet permisjon i Agder og Rogaland. Det er ikke mulig å slå fast om uttak av ulønnet permisjon skyldes mangel på barnehageplass eller er et ønske om lengre tid hjemme med barnet.[609] Det er også en del foreldre som velger ikke å søke barnehageplass for sin ettåring, og dette kan også forklare en lavere dekningsgrad for ettåringer enn for andre aldersgrupper. En lavere barnehagedekning blant toåringer skyldes mest sannsynlig at foreldrene velger ikke å søke om barnehageplass.

Tabell 11.3 Barn i barnehage og dekningsgrad. 2015. Antall og prosent

Aldersgrupper

Antall

Dekningsgrad i ulike aldersgrupper. Prosent

283 608

100

0 år

2 201

3,7

1 år

41 895

69,7

2 år

55 363

91,6

3 år

59 775

95,7

4 år

61 036

96,9

5 år

62 972

97,3

0–5 år

283 242

76,5

1–5 år

281 041

90,4

1–2 år

97 258

80,7

3–5 år

183 783

96,6

Note: Tabellen viser dekningsgrad per 15. desember 2015

Kilde: Statistisk sentralbyrå, barnehagestatistikk

På fylkesnivå varierer dekningsgraden mellom 85 og 94 prosent (tall fra 2014). Fylkene med lavest dekningsgrad er Oslo (85 prosent) og Østfold, Vest-Agder og Rogaland (alle 88 prosent). Høyest dekningsgrad har Troms og Trøndelagsfylkene (94 prosent).

Alle kommuner oppfyller retten til barnehageplass.[610] Det betyr at de barna som står på venteliste, ikke er definert som barn med rett til plass. Grunner til at barn står på venteliste, kan være at de er født for sent på året, at det har blitt søkt om plass etter hovedopptaket, eller at foreldrene ønsker plass i en annen kommune. I 2016 sto det 8 331 barn på venteliste. Det er en økning fra året før, spesielt for nullåringene.[611] Enkelte barn kan stå på venteliste i flere kommuner.

De aller fleste barna har en heltidsplass i barnehagen, det vil si avtale om oppholdstid på 41 timer eller mer per uke. I 2015 hadde 94 prosent av barna heltidsplass. Faktisk oppholdstid kan avvike fra avtalt oppholdstid. Tall fra barnetilsynsundersøkelsen 2010 viser at barn på ett–fem år i snitt hadde en faktisk oppholdstid i barnehagen på 35 timer i uken, og at 19 prosent av barna oppholder seg i barnehagen tilsvarende avtalt heltidsplass, det vil si 41 timer per uke. Om lag 70 prosent av ett–to-åringer har en faktisk oppholdstid i barnehagen på mellom 25 og 40 timer per uke. Kortest faktisk oppholdstid har ett–to-åringer der mor jobber turnus; 45 prosent av dem er i barnehagen mindre enn 25 timer per uke. Lengst faktisk oppholdstid i barnehagen har barn mellom tre og fem år der mor jobber 37 timer eller mer i uken.[612]

Yrkesaktiviteten blant mødre med barn mellom ett og fem år gikk opp i tidsrommet 2002–2010. Dette gjelder for ulike grupper av mødre; både mødre med ulik samlivsstatus, utdanningsnivå, husholdningsinntekt, fødeland og ulikt antall barn har økt sin yrkesaktivitet. Blant barn med yrkesaktive mødre økte den gjennomsnittlige ukentlige arbeidstiden fra 22,3 timer i 2002 til 28,4 timer i 2010. Andelen som hadde to foreldre med lang arbeidstid (minst 40 timer per uke), var imidlertid lav både i 2010 og 2002.[613]

Forskjellene mellom barnehagebruk blant deltidsarbeidende mødre og mødre som jobber heltid, har blitt mindre. I 2002 hadde 48 prosent av barn av deltidsarbeidende mødre (jobber mindre enn 30 timer per uke) barnehage som viktigste tilsynsordning, mot 72 prosent av barn av mødre som arbeidet 40 timer eller mer. I 2010 var de tilsvarende andelene 90 og 97 prosent. Barn av mødre som jobber deltid, har i større grad deltidsplass i barnehagen sammenlignet med heltidsarbeidende mødre. I 2010 hadde 29 prosent av barn av mødre som arbeider deltid, deltidsplass i barnehagen.[614]

Det har vært et uttalt politisk ønske at så mange minoritetsspråklige barn som mulig skal gå i barnehagen.[615] Per 2014 var det 41 000 barn med minoritetsspråklig bakgrunn i barnehagen. Dekningsgraden blant minoritetsspråklige femåringer er høy, på over 95 prosent, mens den er noe lavere for de yngste barna. Blant minoritetsspråklige toåringer var den i 2014 på 79 prosent. Rundt 35 prosent av minoritetsspråklige barn i barnehage har fått tilbud om særskilt språkstimulering, men andelen varierer mellom fylkene. I Troms, Sogn og Fjordane, Oppland og Vestfold fikk over halvparten av barna dette tilbudet, mens andelen i Oslo, Hordaland og Finnmark er 25 prosent.

Andelen minoritetsspråklige barn som går i barnehage, øker med alderen, og for femåringene er forskjellen mellom minoritetsspråklige og majoritetsspråklige barn i praksis borte. Det er blant ettåringene man kan se den største forskjellen. I 2014 gikk 40 prosent av minoritetsspråklige ettåringer i barnehage, sammenlignet med 74 prosent av majoritetsspråklige barn. Den gruppen som viser den største veksten over de tre årene mellom 2012 og 2014, er toåringene. Her ser man en klar økning i barnehagedeltakelsen blant minoritetsspråklige barn, fra 68 prosent i 2012 til 77 prosent i 2014. Blant andre barn i samme aldersgruppe finner man ikke den samme økningen. Her lå deltakelsen fast på 94 prosent i hele perioden. Det kan tenkes at dette har sammenheng med den regelendringen som medførte at kontantstøtten til toåringene ble fjernet. Det var en vesentlig høyere andel familier med innvandrerbakgrunn som mottok kontantstøtte for toåringer. Endringer i regelverket for kontantstøtte kan ha ført til en høyere andel minoritetsspråklige toåringer i barnehage. Fra 2014 til 2015 gikk dekningsgraden litt ned blant minoritetsspråklige barn mellom to og fem år.

Barnetilsynsundersøkelsen fra 2010 viser at barnehagebruken er noe lavere blant barn som er ett–to år når mors fødeland er i Afrika, Asia eller Latin-Amerika. Om lag to tredjedeler av disse barna går i barnehage, mens 34 prosent passes av foreldrene. Tall lagt frem fra Barne- og likestillingsdepartementet viser at i 2014 gikk 77 prosent av minoritetsspråklige toåringer i barnehage, men disse tallene viser ikke ulike andeler etter mors fødeland.

Tabell 11.4 Barn i barnehage etter dekningsgrad, alder og minoritetsspråklig bakgrunn. 2005–2015. Prosent

2005

2006

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

Dekningsgrad 1 år

43,3

50,7

59,5

65,8

68,6

70,4

70,9

69,6

68,9

68,5

69,7

Dekningsgrad 1 år, minoritetsspråklige

18,9

19,7

25,7

30,5

33,0

34,5

36,8

36,5

39,5

39,9

40,2

Dekningsgrad 2 år

64,6

72,8

79,3

83,6

85,9

87,4

88,0

90,5

90,6

91,3

91,6

Dekningsgrad 2 år, minoritetsspråklige

31,0

36,2

43,2

48,9

55,5

56,8

59,4

68,2

72,3

76,6

75,4

Dekningsgrad 3 år

86,8

89,8

92,3

93,6

94,5

95,1

95,1

95,3

95,3

95,5

95,7

Dekningsgrad 3 år, minoritetsspråklige

62,3

66,4

72,5

76,3

81,8

84,1

83,7

85,5

86,0

89,6

87,8

Dekningsgrad 4 år

91,8

93,8

95,3

96,4

96,9

97,1

97,2

97,1

96,9

97,0

96,9

Dekningsgrad 4 år, minoritetsspråklige

79,4

82,3

86,3

91,3

92,4

93,0

94,5

92,0

93,5

93,3

92,5

Dekningsgrad 5 år

93,0

94,8

95,9

96,8

97,3

97,4

97,3

97,6

97,5

97,5

97,3

Dekningsgrad 5 år, minoritetsspråklige

82,8

87,7

90,5

93,4

95,2

94,7

96,4

96,9

95,3

96,5

93,2

Note: Minoritetsspråklige er barn med et annet morsmål enn norsk, samisk, svensk, dansk og engelsk.

I 2014 mottok 7 800 barn spesialpedagogisk hjelp i barnehagen. Dette utgjør om lag 2,7 prosent av alle barn i barnehage. I tillegg er det 400 barn i alderen null–seks år som ikke går i barnehage, men som får spesialpedagogisk hjelp utenom barnehagen. Om lag halvparten av landets barnehager har blitt tildelt ekstra ressurser i form av materiell eller personell til barn eller grupper som har et utvidet behov for tilrettelegging.[616]

Deltakelse i barnehagen er noe høyere for barn av foreldre som er i jobb, har lang utdanning og høy inntekt, men forskjellene er mindre blant barn mellom tre og fem år enn for barn mellom ett og to. I aldersgruppen tre til fem år er barnehagedeltakelsen høy i alle familietyper; den laveste deltakelsen er blant familier med en eller ingen lønnsinntekt, hvor deltakelsen er 87 prosent. Blant enslige forsørgere og toinntektsfamilier er så å si alle barn i barnehagen. I aldersgruppen ett til to år er det noe større variasjon i barnehagedeltakelsen. I den yngste aldersgruppen er barnehagebruken høyere blant foreldre med høy inntekt enn med lav inntekt (henholdsvis 83 og 62 prosent).

En liten andel barn – ett av ti barn mellom ett og fem år – går ikke i barnehage. Tall fra barnetilsynsundersøkelsen fra 2010 viste at av disse blir et flertall passet av foreldrene (over 9 prosent), en halv prosent passes av dagmamma eller praktikant og en halv prosent har andre tilsynsordninger for sine barn.[617] I praksis vil dette si at tilsyn av barn under skolealder for de aller fleste familier er et spørsmål om enten barnehage eller å være hjemme med mor eller far.

Kvelds- og nattåpne barnehager

Tilgjengelighet til en barnehage er ikke bare styrt av tilgangen til en barnehageplass, men er også bestemt ut fra barnehagens åpningstid. Det er mange foreldre som har arbeidstid utenfor normalarbeidsdagen, og som således ikke har samme nytte av et barnehagetilbud på dagtid. Sverige har hatt både kvelds- og nattåpne barnehager i mange år som et tilbud til foreldre som jobber utenom normalarbeidsdagen.

11.1.5 Kunnskap om barnehagens betydning for barn og foreldre

Det har vært satset mye de siste årene på å øke kunnskapsgrunnlaget om barnehager i Norge, og det er igangsatt en rekke forskningsprosjekter om barnehagen. Med tilnærmet full barnehagedekning, innføringen av makspris og moderasjonsordninger i foreldrebetalingen er de strukturelle barrierene mot deltakelse i barnehagen blitt redusert. Flere forskningsprosjekter handler om kvalitet og innhold i barnehagetilbudet.[618] Barnehagetilbudet må være av tilstrekkelig god kvalitet for å sikre barns utviklingsmuligheter.

Det foreligger en del forskning om barnehagens betydning for barns utvikling, sosial utjevning og integrering, foreldres yrkesaktivitet samt holdninger til barnehagen.

Foreldrebetaling og bruk av barnehage

I barnetilsynsundersøkelsen fra 2010 ble foreldrenes faktiske utgifter til barnehage undersøkt. Undersøkelsen viste at lavinntektsfamiliene brukte 12 prosent av inntekten etter skatt på utgifter til barnehage. Tilsvarende tall for øvrige husholdninger var 5 prosent.[619] Få foreldre, både i 2002 og 2010, begrunnet imidlertid valget om ikke å søke barnehageplass for barnet med at barnehage er for dyrt. Dette gjaldt også foreldre med forholdsvis lav inntekt. I 2002 svarte 8 prosent av foreldre til ett- og toåringer og 14 prosent av foreldre til tre- til femåringer at de ikke brukte barnehage fordi det var for dyrt. Tilsvarende andeler i 2010 var henholdsvis 9 og 5 prosent.[620] Siden denne undersøkelsen ble gjennomført, har det blitt innført moderasjonsordninger for lavinntektsfamilier.

En beregning fra 2016 basert på inntektsstatistikken til Statistisk sentralbyrå viser at rundt 19 prosent av husholdningene i Norge med barn i barnehagealder (null–fem år) skulle ha krav på redusert foreldrebetaling ned til 6 prosent av samlet skattepliktig inntekt. Tall fra BASIL[621] indikerer imidlertid at bare 10 prosent av barn i barnehage har fått innvilget moderasjon eller friplass på grunn av lav inntekt. Dette kan skyldes feilkilder i dataene. I aldersintervallet null til fem år trenger ikke de minste barna å ha startet i barnehagen ennå, mens de eldste kan ha startet på skolen. I tillegg er inntektstallene basert på selvangivelsen fra 2014, slik at inntektssituasjonen til husholdningen kan ha endret seg. Misforholdet mellom andelene kan også skyldes at foreldre ikke har søkt om moderasjon, eller at det blant barna som ikke går i barnehage, er mange familier med lav inntekt som ville ha fått moderasjon i betalingen dersom de hadde gått i barnehage.[622]

Grensen for moderasjonsordningen på 6 prosent av husholdningsinntekten var i januar 2016 på 486 750 kroner. Blant husholdninger med barn i barnehagealder og en inntekt på mellom 150 000 og 200 000 kroner hadde 64 prosent søkt og fått innvilget moderasjon. Andelen faller for hvert steg oppover i inntektsfordelingen til 17 prosent av husholdninger med inntekt mellom 450 000 kroner og opp til grensen. Tallene referert her tar utgangspunkt i inntektsstatistikken. Det er ikke mulig, basert på denne undersøkelsen, å se hvorvidt lavinntektsfamiliers lave bruk av moderasjonsordninger skyldes at barn fra disse husholdningene i mindre grad bruker barnehage, eller om husholdningene bruker barnehage uten å ha søkt om lavere foreldrebetaling.[623]

Forsøk med gratis kjernetid

Siden 1998 har det vært gjennomført ulike forsøk med gratis kjernetid i barnehage rettet mot områder med en høy andel barn med innvandrerbakgrunn og områder med sammensatte levekårsutfordringer. Forsøkene har foregått i seks bydeler i Oslo, to områder i Drammen og tre skolekretser i Bergen, under noe ulike vilkår. Forsøkene med gratis kjernetid har i stor grad vært utformet som en pakke av tiltak rettet mot familier med innvandrerbakgrunn med lav inntekt, og har bestått av gratis deltidsplass i barnehage, rekrutteringsarbeid for å få familiene i målgruppen til å søke om barnehageplass, språkarbeid samt kompetanseheving blant de barnehageansatte. I Oslo har ordningen med gratis kjernetid inngått som en del av områdesatsingene i Groruddalen og i Oslo Sør (Søndre Nordstrand) som løper til henholdsvis 2016 og 2017. I disse områdene har forsøket omfattet alle fire- og femåringer.[624]

Tidligere utredninger har foreslått bruk av gratis kjernetid for å nå ut til målgruppen av familier med innvandrerbakgrunn med lav inntekt. I NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget ble det foreslått å innføre 20 timer gratis kjernetid. Fordelingsutvalget foreslo at tilbudet med gratis kjernetid burde være universelt, at det skulle innføres gradvis for alle aldersgrupper, men at det først burde fases inn for femåringer. Videre foreslo Fordelingsutvalget å innføre en gratis, obligatorisk, kjernetid for femåringer, for å sikre alle barn et minimum av pedagogisk tilbud før skolestart. Utvalget forslo også gradvis å utvide denne ordningen til å gjelde flere aldersgrupper.

Brochmann-utvalget foreslo å videreføre ordningen med gratis kjernetid i barnehagen, samt å vurdere å utvide ordningen til yngre barn og til flere geografiske områder.[625] Utvalget foreslo dette som et tiltak for å bedre integreringen og språkopplæringen blant barn med innvandrerbakgrunn. Utvalget la også vekt på å finne tiltak for å bedre integreringen av foreldre, og særlig for å øke yrkesdeltakelsen blant kvinner med innvandrerbakgrunn. Utvalget foreslo derfor også at ordningen med gratis kjernetid alltid bør kombineres med tiltak for å få foreldrene i arbeid.

En evaluering av et tidlig forsøk med gratis kjernetid i Oslo fra 1998 fant at barn med innvandrerbakgrunn som deltok i prosjektet, hadde bedre avgangskarakterer fra grunnskolen enn barn som ikke deltok. Effektene ble målt ti år etter og var sterkest for jenter fra familier med innvandrerbakgrunn. Studien fant ingen effekt på avgangskarakterene fra grunnskolen for gutter med innvandrerbakgrunn.[626]

Et større prosjekt med gratis kjernetid i områder i Oslo med høy andel minoritetsspråklige barn ble gjennomført i perioden 2006 til 2014. Formålet med forsøket var å forberede barn på skolestart, bidra til sosialisering og bedre norskkunnskapene til minoritetsspråklige barn. Barna fikk gratis opphold i barnehage inntil 20 timer per uke. Forsøket inkluderte også rekrutteringstiltak og kompetansetiltak for ansatte i barnehagene, samt et lavterskeltiltak rettet mot foresatte. Forsøket startet i 2006 med 10 millioner kroner og vokste til knappe 70 millioner kroner i 2014. En evaluering av dette forsøket fant at gratis kjernetid hadde bidratt til en økning i barnehagebruken blant barn med innvandrerbakgrunn i forsøksområdene på omtrent 15 prosent. Evalueringen fant også at barn med innvandrerbakgrunn fra forsøksbydelene gjorde det bedre på kartleggingsprøver i lesing og regning i første og andre trinn på barneskolen enn barn med innvandrerbakgrunn som ikke hadde deltatt i forsøket. Evalueringen fant derimot ingen effekter på innvandrerforeldres arbeidstilknytning som resultat av tilbudet om gratis kjernetid i barnehage. Dette kan ha sammenheng med at det ikke var forsøkets intensjon at det skulle bidra til økt arbeidsmarkedstilknytning. Forsøket inneholdt et element om aktivisering av foreldre, men dette var mer tenkt som lavterskeltilbud til mødre med innvandrerbakgrunn, som språkgrupper og lignende. Det kan også være at det finnes flere terskler enn mangelen på et barnehagetilbud for innvandrerforeldres yrkesdeltagelse. Kvalitative undersøkelser fant at et tilbud om gratis kjernetid og et offensivt rekrutteringsarbeid bidro til at man fikk flere barn med innvandrerbakgrunn inn i barnehagen.[627] En oppfølgingsstudie viste at kartleggingsprøver på tredje trinn var i tråd med resultatene fra første og andre trinn, og at den positive effekten på skoleprestasjoner til barn som var med i forsøket, vedvarte.[628]

I 2015 ble det innført en nasjonal ordning med gratis kjernetid på 20 timer per uke til lavinntektsfamilier med barn i aldersgruppen tre–fem år. Den nasjonale ordningen skiller seg noe fra prøveordningen med gratis kjernetid ved at den kun inneholder et tilbud om en gratis deltidsplass og ikke andre tiltak, som for eksempel språkopplæring og kompetanseheving. Den nasjonale ordningen er heller ikke rettet særskilt inn mot familier med innvandrerbakgrunn, men omfatter alle familier med lav inntekt. Foreldre må selv søke om å få innvilget gratis kjernetid.

Barnehagens betydning for foreldres yrkesaktivitet

Det har vist seg vanskelig å etablere klare resultater om sammenhengen mellom norske foreldres arbeidstilbud og foreldrebetaling i barnehager. Et åpenbart kompliserende element i empiriske undersøkelser av dette er at tilgangen til tjenesten har vært under utvikling i de siste tiårene. En studie basert på data fra 1970-tallet viser at i barnehagemarkedet, med den mangelen på tilgang til plass som det var den gangen, hadde prisendringer neglisjerbare effekter på foreldres arbeidstilbud, sannsynligvis fordi yrkesaktive foreldre byttet ut dagmamma med barnehage da prisen på barnehage gikk ned.[629] Små effekter på arbeidstilbudet ser man også når det benyttes nyere data fra 1990-tallet.[630] I en analyse som anvender data fra 2000-tallet, finner man klarere effekter på arbeidstilbudet av prisendringer for en barnehageplass. Det er imidlertid uklart hva som er effekter av foreldrebetaling, og hva som er effekter av økt tilgang til barnehageplasser, gitt at dataene er fra perioden etter barnehageforliket.[631] En annen studie sammenligner endringer i arbeidstilbudet før og etter barnehageforliket i 2002. Studien finner klare effekter av økt tilgang på barnehageplasser på mødres arbeidstilbud, særlig blant mødre med de yngste barna.[632] En annen studie har sett nærmere på effekten av endringer i foreldrebetalingen på mødres arbeidstilbud ved å analysere data før og etter innføringen av maksprisreformen i 2006. Studien finner at en makspris økte mødres arbeidstilbud ved at sannsynligheten for å være i jobb blant mødre som ikke tidligere var yrkesaktive, økte. Maksprisreformen hadde imidlertid liten effekt på arbeidstilbudet til mødre som allerede var i jobb.[633]

Kornstad og Thoresen (2007) diskuterer distinksjonen mellom effekter av mangel på tilgang til barnehageplass og pris på barnehageplass mer eksplisitt, i en strukturell arbeidstilbudsmodell. Resultatene deres gir ikke nødvendigvis støtte til at en bedre tilgang på barnehageplass skulle øke foreldrenes prisfølsomhet. Det kan argumenteres for at når alle har tilgang til det prefererte passalternativet (barnehage), er foreldrenes arbeidstilbud lite påvirket av endringer i foreldrebetalingen. En rimelig tolkning av disse resultatene er muligens at tilgang til barnehagetjenesten betyr mer for arbeidstilbudet enn prisen på en barnehageplass.

Et annet kompliserende element når man skal vurdere effekter av prisendringer på arbeidstilbudet, er at det også avhenger av sysselsettingen. En studie basert på svenske data finner for eksempel at foreldre responderer lite på en prisreduksjon når sysselsettingen blant både kvinner og menn er høy.[634] Det kan også nevnes at innvandreres arbeidstilbud ser ut til å være lite påvirket av gratis barnehage.[635]

Sosiale forskjeller i barnehagedeltakelse

Barnehagen blir sett på som en viktig arena for å utjevne sosiale forskjeller og integrere barn med innvandrerbakgrunn. Tidligere forskning har dokumentert sosiale forskjeller i bruken av barnehage. Foreldre med høy utdanning har hyppigere brukt barnehage for sine barn enn foreldre med lav utdanning og inntekt.[636] Barn med innvandrerbakgrunn har vært underrepresentert i barnehagene.[637] Etter som andelen barn i barnehage har økt, har disse forskjellene blitt mindre.

En studie undersøkte betydningen av ulike forhold for hvorfor barn i alderen ett–to år gikk eller ikke gikk i barnehage.[638] Studien fant at barnehagedeltakelsen øker med mors utdanningsnivå, og at det er forskjeller mellom landsdeler i barnehagedeltakelsen blant de minste barna. Agder-fylkene har en høyere andel ett- og toåringer som ikke går i barnehage, sammenlignet med resten av landet. Den samme analysen viser at antallet barn mellom null og tre år i husholdningen ikke virker inn på sannsynligheten for å gå i barnehage, men at det er mer vanlig at foreldrene passer barna når det er minst tre større barn i husholdningen. Store søskenflokker innebærer dermed lavere barnehagedeltakelse for ett- og toåringene. Videre fant studien at barn oftere blir passet av foreldrene når mor er født i Asia og Afrika, enn når mor er født i Norge. Det er derimot ingen forskjell i barnehagebruk mellom barn med mor født i Norge og barn med mor født i andre EU/EØS-land. Studien fant ingen klar forskjell i bruk av barnehage for ett- og toåringer mellom husholdninger med ulikt inntektsnivå. Siden husholdningsinntekten henger sammen med mors utdanningsnivå og fødeland, er det heller disse faktorene som forklarer lavere barnehagebruk enn lav husholdningsinntekt i seg selv.

En kvalitativ undersøkelse blant foreldre med barn i alderen tre til fem år som ikke gikk i barnehage, ble gjennomført i 2010. Foreldrene i undersøkelsen oppga ulike begrunnelser for ikke å velge barnehage, blant annet verdien for barnet av å være hjemme med foreldrene, friheten til selv å velge på vegne av sine barn, og at de ikke ønsket å utsette barna for et gjennomorganisert og stressende liv i barnehagen.[639] Foreldrene uttrykte i liten grad at økonomiske og praktiske hensyn var årsaken til at barna ikke gikk i barnehagen. Forskerne mener likevel at økonomi eller andre omstendigheter kan ha betydning, og at det vanligste nok var at praktiske, økonomiske og mer ideologiske forhold virker sammen til en beslutning om ikke å benytte barnehagen.

Barnehagens betydning for barns læring og utvikling

Det finnes etter hvert et stort kunnskapsgrunnlag basert på internasjonale og nasjonale studier om hvordan barnehager påvirker barn. En gjennomgang av forskningen viser at barns læring og utvikling er avhengig av at personalet har god kompetanse, og at det er god kvalitet på relasjonene mellom voksne og barn. Videre viser norske studier at det ikke er holdepunkter for at tidlig start i en barnehage med god kvalitet er uheldig. God kvalitet på barnehagen er også viktig for barns språkutvikling og generelle utvikling. Flere studier dokumenterer også gode effekter av å satse på barnehage av god kvalitet som forebyggende tiltak.[640]

En internasjonal kunnskapsoversikt som også inkluderte Norge, finner at det å ha gått i barnehage eller førskolestart har positive effekter på barns skoleprestasjoner, gjennom ungdomsårene og helt inn i voksen alder.[641] Positive effekter av barnehage er imidlertid avhengig av et tilbud med høy kvalitet til en rimelig pris. Studien finner videre at utsatte barn har den største nytten av et godt barnehage- eller førskoletilbud. Enkelte land har i noen grad satset på å utvikle et mer selektivt barnehagetilbud rettet mot svakere grupper. Internasjonale forskere har pekt på at et målrettet tilbud til de mest utsatte gruppene av barn, fremfor et universelt tilbud, kan ha en mer målrettet samfunnsøkonomisk nytte. Samtidig kan universelle tilbud ha andre fordeler, som økt politisk støtte til å forbedre kvaliteten på det universelle tilbudet, samt at det gir alle barn i et land en felles ramme for et opplæringstilbud før skolestart. I tillegg vil universelle, rimelige barnehagetilbud ha effekt på andre forhold, som økt yrkesdeltakelse blant kvinner, fordi den relative kostnaden ved å forbli hjemmeværende vil øke.

Det har blitt gjennomført en rekke norske forskningsprosjekter som belyser hvordan barn påvirkes av å gå i barnehage, og flere store norske prosjekter om barnehage er også igangsatt og er under gjennomføring.[642] Flere av disse studiene er basert på longitudinelle data og kommer fra ulike fagmiljøer som økonomi, medisin og psykologi. Forskerne studerer ulike utfall for barn av å gå i barnehage, som barns sosioemosjonelle utvikling, atferdsproblemer hos barn, barns språkutvikling og barnehagens betydning for senere prestasjoner i skole og arbeidsliv. Hovedfunnene fra norske studier er at barn fra lavinntektsfamilier og familier med innvandrerbakgrunn gjennomgående har positive effekter av å starte tidlig i barnehagen. For andre barn finner man på kort sikt færre direkte positive effekter, men man finner heller ingen negative effekter på barns utvikling av å gå i barnehage.[643]

Flere norske studier har sett på atferdsproblemer hos barn og om disse er knyttet til tidlig barnehagestart. Studiene konkluderer med at de ikke finner økte tendenser til atferdsproblemer blant barn som går i barnehage i Norge, sammenlignet med barn som ikke går i, eller som starter sent i, barnehage. Flere studier fra USA har imidlertid funnet en slik sammenheng. At man ikke finner en slik sammenheng i Norge, forklarer forskerne med at svært mange barnehager i USA har en lav kvalitet.[644]

En norsk studie undersøkte langsiktige konsekvenser av barnehageutbyggingen som fant sted på 1970-tallet og fremover, på utdanningsnivå og arbeidsmarkedsdeltakelse blant personer som hadde gått i barnehage, sammenlignet med personer som ikke gikk i barnehage. Studien finner at utbyggingen av barnehagetilbudet har hatt en positiv effekt på barnas videre utdanning og arbeidsmarkedstilknytning. Virkningen har vært særlig stor for utsatte barn og barn til mødre med lav utdanning.[645]

Holdninger til og tilfredshet med barnehagen

Holdningene til bruk av barnehage har endret seg over tid. I en spørreundersøkelse fra 1970-tallet blant ansatte i daginstitusjoner svarte rundt halvparten at barn i alderen ett–to år ikke bør være i daginstitusjon. Halvparten av de ansatte mente også at barn på fire–fem år ikke burde være i daginstitusjon mer enn fire timer per dag.[646] I 1976 var yrkesdeltakelsen blant mødre med barn under tre år 20 prosent, og 29 prosent for mødre til barn i alderen tre–fem år.[647] Barn i førskolealder ble på denne tiden i hovedsak tatt hånd om av mødrene hjemme.

I takt med at flere foreldre benytter barnehage, har holdningene til barnehagen blitt mer positive. I tillegg har det vært en bred politisk enighet om at barnehage er et godt og ønskelig tilbud for alle barn, noe som også kan ha bidratt til disse positive holdningene til barnehage blant foreldre.[648]

Tall fra barnetilsynsundersøkelsene viser at foreldres holdninger til bruk av barnehage har endret seg, også i løpet av 2000-tallet. Mødre har en sterkere oppslutning om barnehage i 2010 enn i 2002. For eksempel mente 83 prosent av mødre til femåringer at barnehage var den beste tilsynsordningen, mot 52 prosent i 2002. Andelen som mener at barnehage er den beste tilsynsordningen, er lavere blant foreldre med små barn. Blant mødre til ettåringer mente 18 prosent i 2010 og 9 prosent i 2002 at barnehage var den beste tilsynsordningen. Oppslutningen om heltidsbarnehage som en god tilsynsordning for barn økte i alle grupper av mødre i tidsrommet 2002 til 2010, og i 2010 var det kun beskjedne forskjeller mellom ulike utdannings- og inntektsgrupper i andelen som mente at barnehage på heltid var den beste løsningen for toåringer.[649] Geografiske skiller i holdninger til barnehage har også blitt mindre over tid.

Kunnskapen om hvordan barn selv mener at de har det i barnehagen, er relativt begrenset, men noen studier har forsøkt å kartlegge dette. I to mindre studier fra 2012, hvor barn har blitt observert og intervjuet, konkluderer forskerne med at de fleste barn trives godt i barnehagen, de har mange venner og synes barnehagen er et fint sted å være, men en betydelig andel svarer også at de synes det er «sånn passe» å være i barnehagen. Om lag 10 prosent av barna trives ikke så godt i barnehagen, og gutter trives dårligere enn jenter. Foreldre mener i større grad at barnet trives, og er tryggere enn det barnet selv gir uttrykk for.[650] En landsrepresentativ studie fant også at ifølge barnehagepersonellet er det om lag 4 prosent av femåringene som ikke finner seg til rette i barnehagen, 8 prosent av barna har dårlig selvtillit og vansker med å hevde seg i barnegruppen, og om lag to av ti barn mangler en venn å leke med.[651]

11.1.6 Barnehage i andre nordiske land

Danmark

Det finnes ulike former for daginstitusjoner i Danmark: Vuggestuer er rettet inn mot barn i alderen åtte måneder til tre år, mens børnehaver i hovedsak er et tilbud for barn mellom tre og fem år. I tillegg finnes det aldersintegrerte institusjoner som dekker flere aldersgrupper, for eksempel null–to år og tre–fem år. Noen institusjoner har også dagtilbud til barn i skolealder. Det har vært en tendens til at børnehaver og vuggestuer omdannes til aldersintegrerte institusjoner med barn i ulike aldersgrupper. I tillegg har man også et system med dagpleie,[652] hvor barn passes hjemme i dagpleiers private hjem. Dette tilbudet er vanligst til barn under tre år. En dagpleier kan maksimalt passe fem barn, men det kan være opptil ti barn i et dagpleiehjem hvis det er flere voksne. Både daginstitusjoner og dagpleiehjem kan være kommunale eller private.[653]

I 2014 gikk 67 prosent av barna i aldersintegrerte institusjoner, 17 prosent gikk i børnehave, 13 prosent i dagpleie og 3 prosent i vuggestuer.

Reglene for foreldrebetaling avhenger av om barnet går i en kommunal eller privat daginstitusjon. Når et barn har plass i kommunal daginstitusjon, gir kommunen et tilskudd til dagtilbudet. Foreldrenes betaling for plass i dagtilbudet skal maksimalt utgjøre 25 prosent av brutto driftsutgifter per barn for driften av det enkelte dagtilbud. De 25 prosentene utgjør dermed et tak for foreldrebetalingen. Dette betyr at kommunens tilskudd til plassen skal utgjøre minst 75 prosent av bruttodriftsutgiftene per barn eller 75 prosent av de gjennomsnittlige bruttodriftsutgiftene per barn. Det er opp til kommunen å bestemme om tilskudd og foreldrebetaling fastsettes som institusjonsutgift eller som gjennomsnittsutgift.

Kommunen gir også tilskudd til private daginstitusjoner, men de samme reglene for tak på foreldrebetalingen gjelder ikke de private institusjonene. Årsaken til at det ikke er et eget tak på foreldrebetalingen i private daginstitusjoner, er at foreldrene selv velger om deres barn skal gå i privat barnehage, og det anses ikke som det offentliges ansvar å bestemme prisen på de private institusjonene. Eventuelle høyere kostnader forbundet med plass i en privat barnehage må dekkes av foreldrene selv.[654]

Årlige utgifter til foreldrebetaling varierer mellom de ulike kommunene, og varierer også med alder på barnet. Det koster mer for en plass for de minste barna enn for barn mellom tre og fem år. I 2016 var gjennomsnittlig månedspris for barn fra null til to år i daginstitusjon 2 877 DKR, og for barn fra tre til fem år var prisen 1 657 DKR. For de minste barna i dagpleie var gjennomsnittlig månedspris 2 486 DKR. På grunn av ulike moderasjonsordninger betaler ikke alle foreldre full pris.[655]

Moderasjonsordningene omfatter blant annet økonomisk friplasstilskudd, som gis til foreldre med inntekt under en viss grense. Det må søkes om økonomisk friplasstilskudd, og størrelsen på tilskuddet er gradert etter husholdningsinntekt.[656]

Det gis søskentilskudd til foreldre med mer enn ett barn i enten dagtilbud, fritidshjem, skolefritidsordning eller privat barnepass. Søskentilskuddet utgjør halv pris for den billigste plassen. Det gis også redusert foreldrebetaling til barn med nedsatt fysisk eller psykisk funksjonsevne[657] og til barn hvor kommunen har vurdert at barnet har særlig utbytte av å gå i barnehage på grunn av sosiale eller pedagogiske behov, og hvor betalingsspørsmålet vanskeliggjør barnets opphold i daginstitusjon.[658]

Danmark har en høy andel barn i barnehage: Om lag 95 prosent av barna i aldersgruppen ett–fem år gikk i barnehage i 2014. Andelen barn i barnehage i ulike aldersgrupper var 17,7 prosent av nullåringer, 89,7 prosent av ett–to-åringer og 97,5 prosent av tre–fem-åringer.

Sverige

Den svenske barnehagen går under betegnelsen förskola[659] og er for barn mellom ett og fem år. For seksåringene finnes det et eget skoleforberedende tiltak kalt förskoleklass. Begge tilbudene kan være enten kommunalt eller privat drevet.

I perioden 2001–2003 ble det gjennomført en rekke reformer for å bedre tilgjengeligheten til barnehage i Sverige. I 2003 ble det innført gratis förskola i minst 525 timer per år (15 timer per uke) for fire- og femåringer. Fra høsten 2011 gjelder denne retten også treåringer. Tilgang til barnehageplass har vært betinget av foreldres økonomiske aktivitet, og reformene innebar blant annet at også barn av arbeidsløse foreldre og foreldre som var ute i foreldrepermisjon og hjemmeværende, fikk rett til gratis barnehageplass 15 timer per uke.

I den samme reformen ble det også innført et maksprissystem (maxtaxa) for foreldrebetaling. I 2016 var satsene for maksimal foreldrebetaling for henholdsvis første, andre og tredje barn på 3, 2 og 1 prosent av husholdningens bruttoinntekt, men maksimalt henholdsvis 1 313 SEK, 875 SEK og 438 SEK per måned i foreldrebetaling. Kommunene kan selv velge om de ønsker å senke foreldrebetalingene ytterligere under disse grensene.[660]

I Sverige har alle barn rett til barnehageplass fra høsten det året de fyller tre år, og kommunene skal tilby alle barn i alderen tre–fem år minst 525 timer (15 timer per uke) gratis plass i förskolan.[661] Fra og med ettårsalderen skal barn tilbys plass i barnehage fire måneder etter at det søkes om plass. Kommunene oppfyller dette kravet, og det er ikke barnehagekø i Sverige, men ikke alle foreldre får plass i den foretrukne barnehagen.

Etter endringer i skoleloven og læreplanen for förskolan i 2010 har förskolan blitt en integrert del av skolevesenet, og det har blitt et sterkere fokus på det pedagogiske innholdet. Med en tettere sammenbinding til skolevesenet har barnehagens rolle som det første steget i utdanningsløpet blitt tydeliggjort i Sverige.[662]

Seksåringene i Sverige går i förskoleklass, som er et skoleforberedende tilbud med vekt på å stimulere utvikling og læring ut fra et helhetssyn på eleven. Tilbudet er ikke obligatorisk. For förskoleklass gjelder det samme systemet for makspris for foreldrebetaling som i barnehagen, med tilbud om minimum 525 timer (15 timer per uke) gratis plass. Hvorvidt förskoleklassen skal bli obligatorisk eller alternativt inngå som første år i et tiårig skoleløp, som i Norge, er under utredning. Obligatorisk skolestart i Sverige er i dag sju år.

Det pedagogiske arbeidet i barnehagen følger en egen læreplan, først innført i 1998, og revidert i 2010. Både de kommunale og private barnehagene er pålagt å følge den samme læreplanen.

De aller fleste barnehager har et tilbud på dagtid, men det finnes også barnehager som er åpne på kveldstid og nattestid. Dette er et tilbud til foreldre som jobber ubekvem arbeidstid, som skift- og turnusarbeid.

En høy andel av svenske barn går i barnehage. I 2015 gikk 75,9 prosent av barn i alderen ett–tre år og 94 prosent av barn i alderen fire–fem år i barnehage. Totalt gikk 83,2 prosent av barna i alderen ett–fem år i barnehage. Samme år gikk 96,5 prosent av barna i förskoleklass.[663]

11.2 Skolefritidsordning (SFO)

11.2.1 Dagens skolefritidsordning

Kommunene er pålagt å ha et tilbud om skolefritidsordning (SFO) før og etter skoletid for elever i 1. til og med 4. årstrinn, og for barn med særskilte behov i 1. til og med 7. årstrinn. Plikten gjelder for skoleåret, og kommunene plikter ikke å ha tilbud i feriene.

Rektor ved den enkelte skole har i de aller fleste tilfeller det overordnede ansvaret for skolefritidsordningen. SFO er hjemlet i opplæringsloven, men uten at det stilles pedagogiske eller andre krav til kvalitet og innhold i tilbudet, slik det gjøres for skole og barnehage.[664] I opplæringsloven § 13-7 heter det blant annet at «skolefritidsordningen skal legge til rette for lek, kultur og fritidsaktiviteter med utgangspunkt i alder, funksjonsnivå og interesser hos barna. Skolefritidsordningen skal gi barna omsorg og tilsyn». I sentrale styringsdokumenter understrekes det at skolefritidsordningen skal bidra til helhet og sammenheng for barna ved å samarbeide med skole og foreldre, utnytte lokale kultur- og fritidstilbud, bidra til sosial og uformell læring, gi barna fysisk utfoldelse, lære barna gode matvaner samt bidra til inkludering av barn med annen kulturbakgrunn og inkludering av barn med særlige behov.[665]

Gjennom kommunale vedtekter reguleres forhold som opptakskriterier, opptaksperiode, foreldrebetaling, bemanning, ledelse og åpningstid for skolefritidsordningen. I tillegg har Utdanningsdirektoratet utviklet en nettressurs for kvalitetsutvikling i SFO.

Både mål og intensjoner med skolefritidsordningen kan sies å være omfattende, men det er få konkrete krav til hvordan ordningen skal drives. Det er for eksempel ikke nasjonale kvalitetskrav til bemanning, kompetanse, innhold eller arealnormer, slik det er for barnehage og skole. Det er vanskelig å finne informasjon om bemanningstetthet i SFO. Foss (2011) anslår bemanningen til å være om lag en hel stilling per 20–25 barn. Dette estimatet er basert på feltarbeider, og det kan være store nasjonale variasjoner.

Manglende sentrale føringer for utformingen av SFO-tilbudet kan på den ene siden gi en frihet til å utforme en ordning med lokalt og tilpasset særpreg. På den andre siden fører dette til kvalitetsforskjeller mellom kommuner og regioner, noe som særlig utfordrer målsettingen om likeverdige kommunale tjenester.

Enkelte kommuner har satset systematisk på utvikling av SFO-tilbudet. I Oslo kommune har man laget en egen ordning kalt Aktivitetsskolen (AKS). I rammeplanen for Aktivitetsskolen heter det at tilbudet skal være en alternativ læringsarena som understøtter skolens arbeid med elevene, gir tilbud til elevene i samarbeid med skolen, har et læringsstøttende aktivitetstilbud, har en sterk forankring i skolens ledelse og gir er kvalitativt godt leksetilbud.[666] Aktivitetsskolen i Oslo kan sies å ha en sterkere betoning av å gi et skolebasert læringsutbytte enn det de generelle retningslinjene for SFO legger opp til.

11.2.2 Historikk om skolefritidsordningen

Etableringen av en skolefritidsordning er knyttet til Reform 97 og innføringen av ti års obligatorisk skolegang. Med seksåringenes inntog i skolen ble det naturlig å tilby en fritidsordning for de aller minste barna.

Fra 1991 ble begrepet «skolefritidsordning» tatt i bruk for tilsynsordninger rettet mot barn i småskolen. Fra samme år ble også SFO testet ut på et fåtall skoler, men ordningen ble først nasjonal fra 1997. Før 1991 hadde Norge en ordning med fritidshjem rettet mot småskolebarn, men få barn hadde tilgang til dette tilbudet.

Det finnes lite informasjon og forskning om i hvilken grad SFO har endret seg siden ordningen først ble innført i 1997. En mulig endring er at man nå ved de fleste skoler har en ordning med leksehjelp, og en del skoler har lagt denne inn som en del av SFO-tilbudet. Utover dette er det lite informasjon om i hvilken grad kvaliteten på tilbudet har endret seg, men det er grunn til å anta at det vil være nasjonale forskjeller.

Spørsmålet om behovet for barnepass for småskolebarn har vært diskutert lenge før SFO. Allerede på begynnelsen av 1970-tallet drøftet St.meld. nr. 51 (1973–74) Barnefamilienes levekår problemet med mangel på tilsyn for de minste skolebarna. Det var da vanlig med skoledager på tre timer, eller skole annenhver dag, og det ble pekt på et behov for barnepass for de yngste skolebarna. På 1970-tallet ble den skisserte løsningen å etablere kommunale fritidshjem i skolen. Noen kommuner, i de store byene, hadde allerede etablert en slik ordning i en begrenset skala. I 1974 ble det igangsatt en forsøksordning med fritidshjem i noen få kommuner. Ordningen ble evaluert i 1979, og det ble lansert et forslag om å etablere en ny ordning med fritidshjem rettet mot de minste barna, da knyttet til andre institusjoner enn skolen. Tilbudet skulle drives som et kommunalt fritidspedagogisk tilbud, fortrinnsvis i samarbeid med lokale idretts- eller kulturtilbud. Tilbudet skulle finansieres gjennom foreldrebetaling. Visjonen var å få i stand fritidshjem basert på frivillig innsats, fritidsaktiviteter og samarbeid med foreldre.

I 1979 ble 50 kommuner invitert til å lage forsøk med fritidshjem etter denne modellen. Dette arbeidet gikk imidlertid tregt, og i 1981 hadde kun seks kommuner opprettet et tilbud. Forsøket ble forlenget og ble evaluert igjen i 1984. Da gikk om lag 3 500 småskolebarn i fritidshjem. I 1986 fikk regjeringen Willoch i stand et prosjekt med «Forsøk med pedagogisk tilbud til seksåringer». Forsøket varte frem til 1990, og på det meste deltok 1 500 barn i forsøket, som var finansiert dels av foreldrebetaling og dels av tilskudd over barnehagebevilgningen. Tilbudet var på 12–15 timer per uke og hadde litt ulike utforminger, med plassering i skole, barnehage eller et samarbeid mellom de to.[667]

St.meld. nr. 40 (1992–93) … vi smaa, en Alen lange drøftet konsekvensene av å innføre skole for seksåringer. Innføringen av en skolefritidsordning ble diskutert som en naturlig konsekvens av å senke alderen for obligatorisk skolestart. Stortingsmeldingen pekte på at SFO skulle bidra til en helhet og sammenheng for barna ved å utvikle et godt samarbeid mellom skole og hjem. Samtidig ble det understreket at SFO med fordel kunne samarbeide med lokale kultur- og fritidsaktiviteter. I de tidlige forarbeidene til SFO tok man med andre ord med seg noe av tanken bak fritidshjemmene inn i etableringen av ordningen. Fritidshjemmene på sin side ble aldri videre bygd ut, mest sannsynlig fordi det var en dyr ordning, som blant annet la opp til en høyere pedagogtetthet og et mer omfattende tilbud av idretts- og kulturaktiviteter til barn enn det ordningen med SFO gjør.

Haug har sett på debatten som var i forkant av innføringen av skoleplikt for seksåringer.[668] I debatten rundt Reform 97 gikk man i utgangspunktet inn for en heldagsskole, hvor kultursektoren skulle være ansvarlige for fritidstilbudet. Haug argumenterer for at det var både politiske og økonomiske ideer bak en slik ordning. Dersom frivillige organisasjoner og kulturorganisasjoner drev SFO, så ble det billigere for kommunene. I tillegg var det et uttalt ønske fra staten å holde pedagogene utenfor SFO. Det ble antatt at lærerne ville kunne ødelegge gjennomføringen av den nye skolefritidsordningen med urealistiske krav til lønn, arbeidstid og bemanning. Det var også en frykt for at dersom lærere skulle dominere SFO, ville dette resultere i et tilbud som kun ble en forlengelse av skoledagen, og ikke det fritidstilbudet man så for seg. Med dette utgangspunktet ble dagens SFO-tilbud etablert.[669]

11.2.3 Bruk av SFO

For skoleåret 2015–2016 var 52 000 av 65 000 elever på 1. årstrinn meldt inn i SFO, det vil si 80 prosent av elevene. Andelen barn som deltar i SFO, synker etter hvert som barna flytter seg oppover i årstrinnene. På 2. trinn deltar 75 prosent og på 3. trinn 60 prosent av elevene. På 4. trinn deltar kun 33 prosent av elevene. I tillegg deltok 1 698 barn med spesielle behov fra 5.–7. klassetrinn i SFO.

Figur 11.2 Elevtall og SFO-deltakelse for 1.–4. årstrinn, skoleåret 2015/16. Antall

Kilde: Grunnskolens informasjonssystem (GIS)

Hvor høy andel av elevene som benytter SFO-tilbudet, varierer mellom de ulike fylkene. Aktivitetsskolen i Oslo har den høyeste deltakelsen, etterfulgt av Akershus, Vestfold og Sør-Trøndelag. Lavest deltakelse i SFO er det i Finnmark, Vest-Agder og Nord-Trøndelag. For eksempel deltar så mange som 56 prosent av elevene på 4. trinn i Oslo i AKS, mens kun 15 prosent av elevene på 4. trinn i Finnmark deltar i SFO. Dersom man kun ser på deltakelsen for 1. årstrinn, ligger Akershus (88 prosent) og Oslo (84 prosent) øverst; nederst ligger Nord-Trøndelag (67 prosent) og Vest-Agder (69 prosent).

Tabell 11.5 Deltakelse i SFO etter årstrinn og fylke. Skoleåret 2015/16. Prosent

1. årstrinn

2. årstrinn

3. årstrinn

4. årstrinn

Hele landet

80

75

60

33

Østfold

77

75

58

26

Akershus

88

86

73

44

Oslo

84

84

75

56

Hedmark

75

71

57

35

Oppland

70

66

51

27

Buskerud

83

76

57

26

Vestfold

83

80

64

37

Telemark

78

72

58

28

Aust-Agder

72

67

50

27

Vest-Agder

69

61

44

19

Rogaland

76

69

53

26

Hordaland

81

77

63

32

Sogn og Fjordane

70

65

47

24

Møre og Romsdal

81

74

56

24

Sør-Trøndelag

85

80

66

38

Nord-Trøndelag

67

58

40

17

Nordland

75

67

44

17

Troms

81

75

54

24

Finnmark

80

71

38

15

Kilde: Grunnskolens informasjonssystem (GIS)

Det varierer mellom skoletrinn og mellom fylker hvor stor andel av elevene som har fulltidsplass. Noen barn er på SFO før skolen starter om morgenen og også flere timer på ettermiddagen, og tilbringer dermed om lag like mange timer på SFO som på skolen i løpet av en dag. Andre barn tilbringer mindre tid på SFO og er der enten kortere dager eller kun noen dager i uken. Ved 1. årstrinn har ti fylker en SFO-deltakelse hvor et flertall av elevene har fulltidsplass. I Oppland, Sogn og Fjordane og Nord-Trøndelag har 30 prosent eller færre av elevene en fulltidsplass på 1. årstrinn. Det finnes ingen oversikt over i hvilken grad elever med fulltidsplass faktisk benytter alle de timene de betaler for.

Tabell 11.6 Elever med fulltidsplass i SFO 1.–4. årstrinn etter fylke, skoleåret 2015/16. Prosent

Fylke

SFO, andel av elever 1. årstrinn med fullplass i SFO

SFO, andel av elever 2. årstrinn med fullplass i SFO

SFO, andel av elever 3. årstrinn med fullplass i SFO

SFO, andel av elever 4. årstrinn med fullplass i SFO

Hele landet

53

45

30

13

Østfold

51

42

29

10

Akershus

68

60

42

18

Oslo

70

65

51

29

Hedmark

44

35

26

13

Oppland

29

22

13

5

Buskerud

51

41

24

10

Vestfold

61

54

38

15

Telemark

49

42

26

10

Aust-Agder

38

32

19

8

Vest-Agder

35

24

13

4

Rogaland

50

40

27

12

Hordaland

53

46

32

13

Sogn og Fjordane

30

25

16

6

Møre og Romsdal

44

35

21

8

Sør-Trøndelag

57

45

26

10

Nord-Trøndelag

27

19

10

4

Nordland

47

38

20

6

Troms

56

47

25

9

Finnmark

64

50

21

6

Kilde: Grunnskolens informasjonssystem (GIS)

11.2.4 Foreldrebetaling for SFO[670]

Skolefritidsordningen drives etter selvkostprinsippet, og kommunene kan kreve utgiftene til skolefritidsordningen dekket gjennom egenbetaling fra foreldrene. Kommunene får noe rammetilskudd fra staten for å dekke deler av utgiftene i forbindelse med SFO. Det finnes ingen maksimumspris satt av Stortinget, og nivået og profilen på foreldrebetalingen bestemmes av den enkelte kommune. For skoleåret 2015–2016 er gjennomsnittsprisen for en full SFO-plass (20 timer per uke) 2 335 kroner per måned og for en deltidsplass (10 timer per uke) 1 467 kroner per måned.

Det er noe variasjon i foreldrebetalingen per fylke; lavest pris har Østfold (2 127 kr), og høyest pris har Vest-Agder (2 569 kr). Det er også store kommunale variasjoner i pris. For eksempel er prisen for en 20-timersplass i Spydeberg kommune i Østfold 3 144 kroner per måned. I Osen kommune i Sør-Trøndelag er prisen 595 kroner per måned. Til sammenligning var i 2016 maksprisen for en barnehageplass 2 655 kroner per måned. Det vil si at for veldig mange av husholdningene er utgiftene til barnepass nesten like høye per måned etter at barna starter på skolen, som da de gikk i barnehagen, dersom man skal benytte en full plass på SFO.[671]

Etter barnehageforliket i 2003 og innføringen av maksimalpris for barnehager har kommunene satt opp prisen for foreldrebetaling i SFO. I 2003 var gjennomsnittsprisen for en kommunal SFO-plass 1 518 kroner, mens en tilsvarende plass i 2013 kostet 2 383 kroner. Dette tilsvarer en økning i foreldrebetalingen for SFO i løpet av ti år på hele 57 prosent nominelt, eller 36 prosent reelt.[672] Det kan være at økningen i pris også skyldes bedre kvalitet på SFO-tilbudet nå enn for ti år siden, men det er lite dokumentasjon av hvordan kvaliteten i SFO har utviklet seg, og dermed vanskelig å avgjøre hva som er årsakene bak prisøkningen.

Det gis skattefradrag, foreldrefradrag, for kostnader til pass og stell av barn. Fradraget gjelder også for utgifter til SFO (se avsnitt 13.2.2).

11.2.5 Kunnskap om skolefritidsordningen

Det finnes nesten ingen forskning om SFO generelt, og det er dermed lite kunnskapsgrunnlag til å vurdere utviklingen i og kvaliteten på det eksisterende SFO-tilbudet. SFO kan karakteriseres som en jevnaldrendekultur, og noe annet enn skole, barnehage og nærmiljøet.[673] Det er imidlertid grunn til å anta at det har betydning for barn hva som skjer på SFO, og ikke minst har det vært en utvikling i offentlig politikk det siste tiåret mot en sterkere betoning av læring. Det er et klart uttalt mål i offentlig politikk at dagens barn skal lære mer enn tidligere, og det er en tendens til å vektlegge kunnskapstilførsel som en målsetting med for eksempel deltakelse i barnehagen. Samtidig anerkjennes barns behov for utfoldelse som en forutsetning for mer skolepreget læring. Et sentralt spørsmål er i hvilken grad SFO bør sees som en del av den formelle opplæringen, eller i hvilken grad SFO bør være et fritidstilbud.[674]

Tidligere evalueringer av SFO-tilbudet

I forbindelse med oppstarten av en nasjonal skolefritidsordning ble det gjennomført noen studier som evaluerte ordningen. Kvello og Wendelborg gjennomførte en nasjonal evaluering av skolefritidsordningen i 2002.[675] Undersøkelsen viste store kvalitetsforskjeller i SFO-tilbudet nasjonalt og at tilbudet i varierende grad imøtekom kvalitetskravene i nasjonale føringer. Videre viste undersøkelsen at både foreldre og de ansatte ved SFO så på tilbudet mer som en fri-arena enn som en strukturert, pedagogisk læringsarena. Foreldre med barn med særskilte behov vektla mer enn andre foreldre behovet for en tydeligere struktur og mer voksenstyrte aktiviteter. Det kommunale hjelpeapparatet hadde et tilsvarende syn og mente at SFO må ha flere ressurser og mer struktur for at risikoutsatte og sårbare barn skulle kunne ha utbytte av SFO-tilbudet. Evalueringen undersøkte ikke barn med innvandrerbakgrunn. Det er ingen oppfølgingsstudier om hvordan kvaliteten på SFO har utviklet seg etter 2002.

Barnetilsynsundersøkelsen 2010

I 2010 gjennomførte SSB barnetilsynsundersøkelsen, en utvalgsundersøkelse til foreldre med barn i alderen null til ni år. Undersøkelsen kartla blant annet årsakene til at foreldre ikke brukte SFO-tilbudet. Flest foreldre trekker frem at barnet kan være hjemme med andre i familien, som en relevant årsak for at barnet ikke er i SFO. Også at barnet deltar i andre aktiviteter, eller at barnet klarer å være alene hjemme før og etter skolen, trekkes frem som andre relevante årsaker. Undersøkelsen fant at SFO som hovedtilsynsordning i størst grad benyttes av enslige forsørgere med heltidsjobb. For eksempel hadde 52 prosent av enslige forsørgere med inntektsgivende arbeid og minst ett barn mellom seks og ni år en heltidsplass på SFO. Til sammenligning hadde 36 prosent av gifte/samboende hvor begge har inntektsgivende arbeid og minst ett barn mellom seks og ni år, en SFO-plass. SFO er også i noe større grad benyttet av foreldre som kun har ett barn i alderen seks til ni år.

Den samme barnetilsynsundersøkelsen finner også at SFO-deltakelse er mest vanlig i de store byene. For eksempel har 56 prosent av barna i alderen seks–ni år i Trondheim, Bergen og Stavanger en heltidsplass, og 52 prosent av barna i Oslo. Til sammenligning har 23 prosent av barna i alderen seks–ni år i kommuner med under 10 000 innbyggere en heltidsplass i SFO.[676]

Forsøk med gratis kjernetid ved Aktivitetsskolen (AKS) i Oslo

Oslo kommune har en pågående forsøksordning med gratis kjernetid ved Aktivitetsskolen (AKS), som er Oslos skolefritidsordning. Forsøket startet på en skole i Oslo, Mortensrud skole, med gratis deltidsplass tolv timer per uke for elever på 1. til 4. trinn fra høsten 2013. Mortensrud har høy tetthet av personer med innvandrerbakgrunn og hadde en lav deltakelse i AKS da forsøket startet. En første delrapportering fra forsøket viser en økning i deltakelsen i AKS fra om lag 40 prosent til over 90 prosent. Det er for tidlig å gjøre evalueringer av om tilbudet har ført til en styrking av elevenes grunnleggende ferdigheter, men foreldreintervjuer viser at barna i stor grad snakker norsk på AKS, og at over 90 prosent av foreldrene tror at barna blir bedre på skolen av å delta i AKS.[677] Fra skoleåret 2016/2017 har Oslo kommune utvidet tilbudet med gratis kjernetid tolv timer per uke til rundt 2 000 elever i 1. klasse ved 35 ulike skoler i Oslo.

11.2.6 Etter-skole-tilbud i de andre nordiske landene

Danmark

Skolefritidsordningen (SFO) i Danmark er et tilbud til barn fra børnehaveklasse (seksåringer) til og med 3. klasse (tilsvarer norsk 4. klasse). I noen tilfeller tilbys det plass også for fjerdeklassinger. SFO består av to forskjellige ordninger: fritidshjem og skolefritidsordning. Fritidshjem er et tilbud om barnepass som hører under kommunens dagtilbud. Fritidshjemmene har en egen pedagogisk leder og et foreldrestyre. I tillegg finnes det skolefritidsordning som hører under grunnskolen (folkeskolen i Danmark), og er knyttet til den enkelte skolen. Det er skolelederen som har det overordnede pedagogiske og administrative ansvaret for skolefritidsordningen. I praksis er innholdet i de to tilbudene det samme. Påmelding til SFO skjer samtidig med innskriving på skolen.

Deltakelse i SFO krever oppholdsbetaling. Det er kommunene som setter prisene. Som eksempel var prisene i Aarhus kommune i 2016 1 663 DKK per måned for 1.–3. klasse, og 1 117 DKK for 4. klasse. Er den samlede husholdningsinntekten før skatt under 502 199 DKK, kan man søke om økonomisk friplass.

Den norske skolefritidsordningen skiller seg fra tilbud til barn på samme alder i Sverige og Danmark. I Norge starter barna i første klasse når de er seks år. I Sverige og Danmark er seksåringene plassert i et pedagogisk tilbud i förskole- eller børnehaveklasser på skolen. I Norge starter nesten alle barn på SFO samtidig med at de starter i første klasse. I Sverige og i Danmark starter barna i fritidshjem, et definert pedagogisk tilbud, før de starter på skolen. Den norske skolefritidsordningen er ikke definert som en pedagogisk tjeneste, og det er ingen bestemte krav til kompetanse blant de ansatte. I Danmark starter de fleste skolestartere på fritidshjem i mai, noe som sikrer en lang overgangsperiode før skolestart i august. I Norge starter de fleste barna på SFO to–tre uker før skolestart i august.

Sverige

Sverige har en ordning tilsvarende skolefritidsordningen i Norge, kalt fritidshem. Fritidshem er en frivillig ordning som varer fra seks (förskoleklass) til og med tretten år. Fritidshemmet er en del av Skolverket og er en pedagogisk virksomhet som reguleres i skolelover og læreplaner. I 2014 var det omtrent 444 000 elever som deltok i ordningen.

Det er den enkelte kommune som har ansvar for å tilby plass i fritidshem, og tilbudet skal gis så snart det fremkommer at eleven har behov for plass.[678] En elev skal tilbys plass i fritidshem i den grad det er nødvendig av hensyn til foreldrenes arbeid eller studier. Alle kommuner anvender et system med maksimal oppholdsbetaling for fritidshem. Private ordninger kan ikke kreve urimelig høy betaling.

Antallet elever og antallet ansatte i fritidshem har økt jevnt siden 2004, samtidig som antallet fritidshem har sunket. Det er elever i alderen seks–åtte år som i størst grad deltar i fritidshem. Fra ni år og oppover synker deltakelsen betraktelig. I motsetning til i Norge er den svenske ordningen en del av Skolverket, og formålet med fritidshem er å komplettere skoleutdanningen og stimulere elevenes utvikling og læring. Samtidig er det et formål å tilby en meningsfull fritid og rekreasjon.

12 Stønader til enslige foreldre, bidragsforskott, stipend til studenter med barn, barnetillegg i trygdeytelser

I dette kapitlet beskrives ytelser som er rettet mot spesielle grupper av barnefamilier. Alle ytelsene har ulike inngangskriterier. Kapitlet omfatter beskrivelser av stønader til enslige foreldre, bidragsforskott, stønader til studenter med barn samt barnetilleggene i trygdeytelsene, med vekt på arbeidsavklaringspenger og uføretrygd.

12.1 Stønader til enslig mor eller far

Norge har en lang tradisjon for å ha egne trygdeytelser rettet mot enslige foreldre. Begrepet «enslige foreldre» er ikke entydig og kan omfatte personer i ulike livsomstendigheter. Historisk var det å bli enke eller enkemann den viktigste årsaken til at man ble alene om omsorgen, eller at det ble født såkalte farløse barn. I dag er den langt vanligste veien til å bli enslig forelder gjennom enten skilsmisse eller brutt samboerskap. Å være enslig forelder er ikke en varig status, men en livsfase. Mange er alene om omsorgen en periode før de igjen inngår i en ny parrelasjon, og barn blir etter hvert voksne.

Det er flere ulike stønader til enslig mor eller far i folketrygdloven kapittel 15: overgangsstønad, stønad til barnetilsyn for enslig mor eller far som er i arbeid, tilleggsstønader og stønad til skolepenger. De mest brukte stønadene er overgangsstønad og stønad til barnetilsyn. De siste årene har det vært en sterk nedgang i antallet mottakere av disse stønadene til enslig mor og far. I tillegg utbetales det utvidet barnetrygd til enslige foreldre og etterlatte (se avsnitt 9.1 om barnetrygd). Enslige foreldre kan også motta særfradrag på skatt for enslige forsørgere (se avsnitt 13.2.3 om skattefradrag).

12.1.1 Dagens regelverk for stønader til enslig mor eller far

For å kunne motta stønader til enslig mor eller far stilles det flere vilkår. Mottaker må være ugift, separert eller skilt, ikke være samboer, og ikke leve sammen med den andre av barnets foreldre. Videre stilles det krav om at han eller hun har varig klart mer av den daglige omsorgen for barnet enn den andre av barnets foreldre. I praksis innebærer dette minst 60 prosent av den daglige omsorgen. Det er mottaker som må sannsynliggjøre at hun eller han er alene om omsorgen for barnet. Forelderen må ha vært medlem i folketrygden de siste tre årene før hun eller han setter frem krav om stønad. Både barn og den enslige moren eller faren må oppholde seg i Norge. Stønad til enslig mor eller far er ikke omfattet av forordning (EF) 883/2004 (trygdeforordningen). Norge står dermed fritt til å gi regler som begrenser muligheten for eksport av disse stønadene. Stønadsmottakeren beholder likevel retten til stønad når han eller hun oppholder seg i utlandet mindre enn seks uker innenfor en tolvmånedersperiode, eller oppholdet skyldes arbeid for en norsk arbeidsgiver.

Enker eller enkemenn får ytelser til gjenlevende ektefelle etter folketrygdloven kapittel 17, og er derfor utenfor målgruppen for stønadene til enslig mor eller far i kapittel 15.

Overgangsstønad

Overgangsstønad skal sikre inntekt til livsopphold for enslig mor eller far som ikke har mulighet til å forsørge seg selv på grunn av omsorg for barnet. Stønaden er begrenset etter barnets alder og behov for stønaden. Størrelsen på stønaden er uavhengig av størrelsen på bidraget fra den forelder som ikke har størstedelen av den daglige omsorgen for barnet.

Stønaden kan mottas i opptil tre år dersom mottaker er alene med omsorgen for barn under åtte år. Dersom mottaker tidligere har mottatt overgangsstønad i tre år og blir alene med omsorgen for et nytt barn, kan det kun gis nye perioder med overgangsstønad frem til barnet har rett til barnehageplass. For dem med barn over ett år stilles det også krav om yrkesrettet aktivitet for å kunne få ytelsen. Det vil si at mottaker må være i arbeid eller utdanning minst halvparten av full tid, være reell arbeidssøker eller etablere egen virksomhet. Stønadsretten faller midlertidig bort dersom mottaker sier opp jobben eller nekter å ta imot tilbudt arbeid. Videre faller retten til stønad bort dersom mottaker oppholder seg i utlandet mer enn seks uker innenfor en tolvmånedersperiode, fra første dag mottaker får en samboer, eller dersom mottaker får barn med en mann eller kvinne hun eller han har barn med fra før.

Overgangsstønaden utgjør 2,25 ganger grunnbeløpet (G)[679] , som i 2016 utgjorde 208 296 kroner. Stønaden er skattepliktig. Overgangsstønaden reduseres med 45 øre for hver krone mottaker tjener utover 0,5 G. Dagpenger, arbeidsavklaringspenger, sykepenger, stønad ved barns og andre nærståendes sykdom, svangerskapspenger og foreldrepenger er likestilt med arbeidsinntekt.

For personer som mottar både introduksjonsstønad og overgangsstønad, skjer avkortingen i introduksjonsstønaden, ikke i overgangsstønaden.[680] Overgangsstønaden avkortes ikke mot økonomisk sosialhjelp. Det vil si at mottakere av overgangsstønad kan motta supplerende økonomisk sosialhjelp.

Stønad til barnetilsyn til enslig mor eller far som er i arbeid

Stønad til barnetilsyn til enslig mor eller far som er i arbeid mv. dekker kostnader knyttet til barnetilsyn i forbindelse med arbeid eller etablering av egen virksomhet. Stønaden kan mottas til barnet har fullført fjerde skoleår. Stønaden er 64 prosent av dokumenterte utgifter til barnetilsyn opp til et maksimalbeløp som Stortinget fastsetter. I 2017 er maksimalt stønadsbeløp for ett barn 46 656 kroner per år (eller 3 888 kroner per måned). Maksimalt beløp for to barn var 60 888 kroner per år, og maksimalt beløp for tre eller flere barn var 68 988 kroner per år.

Tilleggsstønader og stønad til skolepenger

En enslig mor eller far, som har rett til overgangsstønad, og som gjennomfører utdanning eller opplæring som Arbeids- og velferdsetaten anser som nødvendig og hensiktsmessig for at hun eller han skal kunne få eller beholde arbeid, kan få tilleggsstønader og eventuelt stønad til skolepenger. Stønadene skal dekke utgifter til reiser, flytting, tilsyn av barn og andre familiemedlemmer, boutgifter, læremidler og skolepenger.

Stønad til tilsyn for barn og andre familiemedlemmer kan også gis til en enslig mor eller far som mottar overgangsstønad og er tilmeldt Arbeids- og velferdsetaten som arbeidssøker. Stønaden utbetales etter en fast dagsats bestemt av Stortinget. I 2017 er dagsatsen for første barn 103 kroner og for øvrige barn 56 kroner.[681]

Tilleggsstønader og stønad til skolepenger mv. gis bare for det tidsrommet den enslige moren eller faren har rett til overgangsstønad. Tilleggsstønader og stønad til skolepenger til enslig mor og far som tar utdanning eller er arbeidssøker kunne inntil 1. januar 2016 mottas uavhengig av om personen også mottok eller fylte vilkårene for overgangsstønad, men fra 1. januar 2016 er det et vilkår at personen har rett til overgangsstønad.

Stønad til flytting kan også gis til en enslig mor eller far som må flytte fra hjemstedet for å starte i arbeid på et annet sted, dersom vedkommende har flyttet i et tidsrom der han eller hun har rett til overgangsstønad, eller innen seks måneder etter at overgangsstønaden falt bort.

12.1.2 Historikk om stønader til enslig mor eller far

En egen nasjonal trygdeytelse rettet mot enslige mødre ble vedtatt av Stortinget i 1964 gjennom innføringen av en enke- og morstrygd, forløperen til dagens overgangsstønad. Opprinnelsen til ytelsen kan imidlertid spores tilbake til 1915 da Stortinget vedtok de såkalte Castbergske barnelover, som sikret ugifte mødre og deres barn juridiske og sosiale rettigheter. Blant annet slo loven fast at barn født både i og utenfor ekteskap er juridisk likestilte og har samme arverett. I tillegg ble kommunene gjennom lov om forsorg for barn pålagt et minimumsansvar for mødre og barn som måtte leve uten bidrag fra barnefaren.[682] I 1919 innførte Oslo en kommunal morstrygd, og denne utgjorde utgangspunktet for den statlige enke- og morstrygden som ble vedtatt i 1964. Flere kommuner innførte lignende ordninger, og på tidspunktet hvor staten tok over ansvaret, hadde om lag 170 av landets kommuner ulike trygdeordninger for enker og enslige mødre.[683]

I 1964 påtok staten seg et begrenset ansvar for enker og ugifte mødre ved å vedta enkje- og morstrygdloven. Loven trådte i kraft 1. januar 1965. I forarbeidene til loven ble det lagt vekt på at behovet for økonomisk stønad var viktigere enn omstendighetene rundt hvordan man hadde blitt alenemor. Det ble understreket at det først og fremst var barnets far som hadde forsørgeransvaret for mødre og barn etter skilsmisse og separasjon, og skilte og separerte var av den grunn ikke omfattet av stønadsordningen.

Lov om enkje- og morstrygd ble inkorporert i folketrygdloven da denne trådte i kraft i 1967. Bestemmelsen om etterlatte og ugifte ble tatt inn i hvert sitt kapittel, og vilkårene for rett til ytelser var forskjellige for de to gruppene. Årsaken til det var at man betraktet ytelser til etterlatte som opparbeidede rettigheter.

Fra 1972 ble det åpnet for å kunne gi stønad til skilte og separerte ved en midlertidig lov. Loven ble administrert av sosialkontorene. Årsaken var økningen i antallet separasjoner og skilsmisser. Tidligere måtte skilte og separerte foreldre som ikke fikk tilstrekkelig underholdsbidrag, søke om stønad etter lov om sosial omsorg. Reglene i midlertidig lov om stønad til skilte og separerte var i store trekk lik folketrygdlovens bestemmelser om ytelser til ugifte mødre.

Den midlertidige stønadsloven for skilte og separerte ble fra 1981 inkorporert i folketrygdloven. Fra samme tidspunkt ble også menn som var alene om omsorgen for barn, gitt rett til slike stønader.

Overgangsstønaden og insentiver til arbeid

Den opprinnelige enke- og morstrygden ga rett til utbetalinger inntil et halvt år, og var altså tenkt som en midlertidig hjelp til enslige mødre. Ytelsen var satt lavt, og målet var at mottakeren skulle bli selvforsørget gjennom arbeid. Rikstrygdeverket formulerte retningslinjer for hvem som kunne motta den nye trygden, og opprinnelig praksis var å gi overgangsstønad i et halvt år, med mulig forlengelse til ett år, og frem til barnet var ti år. Rikstrygdeverket endret retningslinjene over tid, og rundt 1980 var det etablert en praksis for utbetaling av overgangsstønad til enslige foreldre (i all hovedsak mødre) som ikke var i arbeid, med utbetaling inntil barnet var ti år (avsluttet 3. klasse). Dette sikret mødre uten lønnsarbeid en minsteinntekt så lenge barnet var under ti år.

På dette tidspunktet kan stønaden sies å være så pass generøs at det var et reelt valg for alenemoren selv å bestemme om hun ville delta i lønnet arbeid eller være hjemme og ta seg av barnet/barna og motta overgangsstønad. Overgangsstønaden kan på dette tidspunktet sies å være tvetydig og kan forstås både i et mors/omsorgs-perspektiv og et lønnsarbeiderperspektiv.[684] Med senere endringer forsvant denne muligheten, og det ble stilt krav om aktivitet for å kunne motta ytelsen.

I perioden 1981–1997 ble det ikke foretatt vesentlige endringer i overgangsstønaden, men i 1998 ble det vedtatt en rekke endringer i retning av en sterkere arbeidsorientering i stønader til enslig mor og far. Endringene ble gjennomført på bakgrunn av Velferdsmeldingen.[685] Aldersgrensen for å motta overgangsstønad ble senket fra at barnet var ti år (fullført 3. klasse), til åtte år. Videre ble det stilt krav om aktivitet i arbeid eller utdanning når yngste barn var eldre enn tre år. Den tidligere praksisen med å velge å være hjemme med barn ble dermed innskrenket til kun å gjelde enslige foreldre med barn under tre år. Det ble også innført en makstid på mottak av overgangsstønad på tre år, mot tidligere inntil ti år. Dersom stønadsmottakeren trengte utdanning for å komme i arbeid, kunne stønadsperioden utvides med ytterligere to år. Endringene ble faset inn over en treårsperiode, og fikk full effekt fra 2001.

I perioden 2012–2016 ble det også gjort flere endringer i overgangsstønaden. I 2012 kom det en ytterligere skjerping av aktivitetskravet, ved at det ble stilt krav om yrkesrettet aktivitet når det yngste barnet hadde fylt ett år. Bakgrunnen for denne endringen kan spores tilbake til et av forslagene fra Velferds- og migrasjonsutvalget i NOU 2011: 7. Utvalget så på problemstillinger knyttet til økt migrasjon og betydningen av innvandring for velferdsordningen og velferdsmodellen. Utvalget stilte seg kritisk til stønader som subsidierer langvarig tilbaketrekning fra arbeidslivet for kvinner, og foreslo blant annet å innføre sterkere aktivitetskrav for mottakere av overgangsstønad. Utvalget viste videre til at en del innvandrergrupper hadde høyt forbruk av overgangsstønad, særlig kvinner fra Somalia, og at å motta overgangsstønad uten betingelser om arbeid eller utdanning var problematisk, ikke minst for mottakere som kjente det norske samfunnet dårlig og i liten grad snakket norsk. I tillegg ble det vist til at et godt barnehagetilbud tilsa at krav om aktivitet fra minste barn fylte ett år for enslige foreldre, ikke var urimelig.

I 2013 kom det ytterligere to innstramminger i overgangsstønaden. Personer som tidligere hadde hatt full stønadsperiode, kunne nå bare få nye stønadsperioder med overgangsstønad frem til barnet fikk rett til barnehageplass etter barnehageloven. Det kom også inn et nytt vilkår om ikke å gi overgangsstønad til personer som uten rimelig grunn selv hadde sagt opp et arbeidsforhold i løpet av de siste seks månedene før de søkte om overgangsstønad. Begge disse endringene i tildelingskriteriene i overgangsstønaden var å forstå som en ytterligere styrking av arbeidslinja rettet mot enslige foreldre, som i stadig større grad ble forventet å skulle forsørge seg selv gjennom arbeid. Endringene må også sees i sammenheng med den økte tilgjengeligheten av barnehager og maksprissystemet, som ga god adgang til relativt rimelig barnepass, over hele landet, også for de minste barna.

Fra 1. januar 2016 ble det igjen innført nye endringer i vilkårene for mottak av overgangsstønaden knyttet til arbeid og utdanning. Det ble innført tilleggskriterier for å få forlenget stønadsperiode og for å kunne få dekket tilleggsstønader i forbindelse med gjennomføring av utdanning. All utdanning må være godkjent av Arbeids- og velferdsetaten som nødvendig og hensiktsmessig for at stønadsmottakeren skal kunne få eller beholde arbeid. I tillegg falt retten til stønad bort hvis man oppholdt seg i utlandet i mer enn seks uker innenfor en tolvmånedersperiode, mot tidligere seks måneder innenfor samme periode.

Overgangsstønaden og samboere

Samboere var lenge et diskusjonstema for overgangsstønaden. Opprinnelig var stønaden å betrakte som en stønad til ugifte mødre. På det tidspunktet trygden ble innført, var det også i all hovedsak et en-til-en-forhold mellom det å være ugift mor og det å ikke bo sammen med en mann. Da overgangsstønaden ble innført, ble også samboere regnet som enslige foreldre. Antallet samboere var imidlertid lavt i 1964. Allerede fra 1972 kom det en innstramming, slik at ugifte mødre som var samboer med barnets far, ikke lenger kunne motta overgangsstønad. Samboere med særkullsbarn hadde rett til overgangsstønad frem til 1999. Etter dette ble det ansett som naturlig å regne med at en samboer skulle bidra økonomisk i husholdningen, uten å være biologisk forelder.

Mens ektefeller i juridisk forstand har forsørgeransvar for hverandre, så har ikke samboere dette juridiske ansvaret. Til å begynne med ble det heller ikke tatt for gitt at en ny samboer ville bidra til forsørgelsen. Etter hvert som samboerskap ble mer vanlig, ble dette et mindre vektig argument. Et samboerskap ble også lenge oppfattet som enten ustabilt eller som et slags prøveekteskap, og man mente at det derfor var rimelig å betrakte samboere med særkullsbarn som enslige foreldre inntil den ekteskapelige statusen ble klarlagt. En annen årsak til at samboere med særkullsbarn lenge ble betraktet som enslige foreldre, var at de ble oppfattet som vanskelige å identifisere, og at det var problematisk å kontrollere om to voksne som delte en leilighet, også delte husholdning, og at det ikke for eksempel var snakk om en leieboer eller venn. Synet på samboere har endret seg siden 1960-tallet, og endringene reflekteres i at samboere nå ikke lenger kvalifiserer for overgangsstønad.[686]

Frem til 2016 falt retten til stønader til enslig mor eller far først bort når den enslige moren eller faren hadde vært samboer i 12 av de siste 18 månedene. Fra 1. januar 2016 ble bestemmelsen skjerpet, slik at retten til stønad nå faller bort fra første dag ved etablering av nytt samboerskap. Den enkelte stønadsmottaker er pliktig å opplyse om nye samboerskap.

Fra samme dato er det også innført en annen endring i reglene for stønad til enslig mor eller far: Hvis personer som enten mottar eller har mottatt overgangsstønad, får et nytt barn med samme partner, regnes ingen av dem for å være alene om omsorgen, og de vil ikke kunne få stønader etter folketrygdloven kapittel 15. Dette forslaget ble fremmet som et løst forslag i forbindelse med Stortingets behandling av Prop. 115 L (2014–2015) med forslag til endringer i folketrygdloven kapittel 15 om stønad til enslig mor eller far.[687] Det finnes derfor ikke skriftlige forarbeider til forslaget. Forslaget hadde imidlertid vært på offentlig høring i 2014, men ble ikke foreslått i lovproposisjonen fra Arbeids- og sosialdepartementet.

Utvikling i stønadsnivå og regelverk for overgangsstønaden

Maksimal ytelse for overgangsstønaden har økt de siste årene. For å gi enslige foreldre bedre inntektssikring ble stønadsnivået økt fra 1,8 G til 1,85 G i 1998. I mai 2008 økte nivået til 1,97 G, og fra 2010 ble beløpet satt til 2 G. Økningen kan knyttes til Stoltenberg II-regjeringens politikk for fattigdomsbekjempelse (Soria Moria-erklæringen).[688] Fra april 2014 ble satsen økt ytterligere til 2,25 G for å kompensere for at overgangsstønaden nå skulle bli skattlagt som lønnsinntekt og ikke som pensjon.

Tabell 12.1 Historiske endringer i overgangsstønaden. 1919–2016

Årstall

Endring i overgangsstønaden

1919

Oslo kommune innfører kommunal morstrygd

1965

Innføring av statlig enke- og morstrygd

1972

Samboere med felles barn mister adgang

1972

Skilte og separerte får egen stønadsordning (som administreres av sosialkontorene)

1981

Menn, skilte og separerte, innlemmes i trygdeordningen

1998

Overgangsstønad kan kun mottas hvis barnet er under åtte år (mot tidligere under ti år / fullført 3. klasse)

Aktivitetskrav innføres for mottakere med barn eldre enn tre år

Lengden på stønaden innskrenkes til maksimalt tre år (mot tidligere inntil ti år)

Stønadsbeløpet økes (litt)

1999

Personer i stabile samboerskap med en annen enn barnets mor/far mister rett til overgangsstønaden (har vært samboer i 12 av de siste 18 månedene)

2012

Aktivitetskrav for mottakere av overgangsstønad med barn eldre enn ett år (mot tidligere tre år)

2013

Personer som tidligere har mottatt full overgangsstønad, kan kun motta ny periode med overgangsstønad frem til barnet har rett til barnehageplass

Personer som uten rimelig grunn har sagt opp et arbeidsforhold i løpet av de siste seks månedene før det fremmes krav om overgangsstønad, vil ikke få søknaden innvilget

2016

Retten til stønad faller bort

dersom mottaker oppholder seg i utlandet mer enn seks uker innenfor en tolvmånedersperiode (mot tidligere seks måneder)

fra første dag en mottaker etablerer et nytt samboerskap, mot tidligere dersom man var samboer i minst 12 av de siste 18 månedene

dersom man får et nytt barn med samme partner

dersom mottaker sier opp jobben eller nekter å ta imot tilbudt arbeid

Regulering av likestilt foreldreskap etter samlivsbrudd

Det har vært en målsetting å legge til rette for at foreldrene skal være likestilte som omsorgspersoner og forsørgere, også etter et samlivsbrudd. Siden 2000-tallet har det blitt innført flere regelendringer som har bygd opp under et mer likestilt foreldreskap blant foreldre som bor hver for seg. I 2002 ble det innført regler som sier at begge foreldre skal bidra til barnets reisekostnader ved besøk hos den forelderen som barnet ikke bor fast hos, og i 2007 ble det videre bestemt at reisekostnadene skal deles mellom foreldrene etter størrelsen på inntekten.[689] I 2003 ble det innført nye regler for fastsettelse av barnebidrag, som legger vekt på at begge foreldrene skal bidra til omsorg og forsørgelse. Bidragsreformen har også et regelverk som gjør at mye samvær med barna gir lavere barnebidrag. Også når foreldrene aldri har bodd sammen, legges det større vekt på betydningen av å ha to foreldre, og det legges vekt på at barnebidrag skal avtales og betales privat, noe som skjer i mye større grad etter reformen i 2003 enn før. Om lag 55 prosent av alle delte familier avtaler og betaler barnebidraget privat.[690] I 2010 ble barnelovens definisjon av vanlig samværsrett utvidet,[691] og foreldre fikk varslingsplikt ved flytting.[692] Det offentlige tilbyr en ordning med mekling ved samlivsbrudd. Formålet er at foreldre skal komme frem til en skriftlig avtale om samvær, foreldreansvar og hvor barnet skal bo, og at det skal sikres et godt samarbeid mellom foreldrene med vekt på barnets beste etter samlivsbrudd. Ordningen har lenge vært obligatorisk for gifte foreldre som ble skilt, men i 2007 ble ordningen også obligatorisk for samboere med barn under 16 år. Begrunnelsen for endringen var at alle barn skulle ha samme rettigheter uavhengig av foreldrenes samlivsstatus.[693] Det kan også gis en avgrenset rett for besteforeldre til å få samvær med barnebarna dersom de nektes dette etter samlivsbrudd med vedvarende høyt konfliktnivå. I saker om samværsrett der den ene forelderen nektes samvær med barnet, kan denne forelderen i stedet be om at besteforeldrene får samværsrett.[694]

På den andre siden finnes det også regler som kan gjøre det mindre attraktivt for foreldrene å velge en ordning med delt bosted. For eksempel kan en del foreldre tape økonomisk ved å velge delt omsorg, fordi likt forsørgeransvar gjør at ingen av foreldrene regnes som enslige foreldre, og ingen av foreldrene vil da ha rett til ytelser som forhøyet barnetrygd, overgangsstønad, stønad til barnetilsyn eller utdanningsstøtte.[695]

12.1.3 Bruk av stønader til enslig mor eller far

Utvikling i antallet stønadsmottakere

Det har vært en stor nedgang de siste to tiårene i antallet mottakere av overgangsstønad. Per desember 1996 mottok over 45 000 personer overgangsstønad, mens i september 2016 mottok 14 400 personer overgangsstønad.[696] Årsaken til nedgangen antas å være innstrammingen i kriteriene for å motta overgangsstønad som ble faset inn fra 1998, med full effekt fra 2001, samt innføringen av aktivitetskrav fra barnet er ett år, innført i 2012.

I tillegg kan også nedgangen over tid skyldes at flere enslige foreldre i dag har delt eller tilnærmet delt omsorg for barn, slik at retten til overgangsstønad ikke er til stede, samt at det er innført rett til barnehageplass når barnet har fylt ett år. Dagens barnehage- og SFO-tilbud gir større muligheter for enslige foreldre til å være i arbeid.

Figur 12.1 Ugifte, skilte og separerte forsørgere med overgangsstønad. Per 30. september. 1996–2016. Antall

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Fra september 2015 til september 2016 var det en særlig stor nedgang i antallet mottakere av overgangsstønad, fra 17 400 til 14 400, en nedgang på 3 000 mottakere på ett år. Årsaken kan være at man først i 2016 har fått full effekt av endringene i aktivitetskravet for å motta overgangsstønad som ble innfaset fra 2012, samt endringene i varigheten på nye perioder med overgangsstønad, innført fra 2013.

I samme tidsperiode har det vært en sterk nedgang i antallet mottakere av stønad til barnetilsyn for dem som er i arbeid, og for dem som er under utdanning. For begge disse ordningene ble det 3 500 færre mottakere på ett år fra 2015 til 2016. Forklaringen på nedgangen er antakelig regelendringen innført fra 1. januar 2016, som setter som vilkår for å få innvilget stønad til tilsyn for barn og andre familiemedlemmer at personen oppfyller vilkårene for å få overgangsstønad dersom man er i utdanning.

Tabell 12.2 Enslig mor eller far med overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn. Per 30. september 2007–2016. Prosent

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

I alt

100

100

100

100

100

100

100

100

100

100

Med overgangsstønad i alt

80,4

85,3

81,3

84,3

83,4

83,4

82,1

80,5

80,5

89,6

Bare overgangsstønad

59,3

70,1

59,2

63,4

59,3

58,8

56,2

53,4

54,0

78,3

Både overgangsstønad og stønad til barnetilsyn

21,1

15,2

22,2

20,9

24,1

24,6

25,9

27,0

26,5

11,2

Bare stønad til barnetilsyn

19,6

14,7

18,7

15,7

16,6

16,6

17,9

19,5

19,5

10,4

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet, statistikk stønad til enslig mor eller far, per 30. september 2016

I praksis betyr dette at for å kunne motta stønad til barnetilsyn så må man nå også samtidig være mottaker av overgangsstønad, hvis man er under utdanning. Tidligere var det mulig kun å motta stønad til barnetilsyn. Som en følge av dette har andelen som kun mottar overgangsstønad, økt, fra 54 til 78 prosent fra 2015 til 2016.

Tabell 12.3 Enslig mor eller far med overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn. Per 30. september 2007–2016. Antall

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

I alt

28 517

24 220

27 439

26 420

26 046

24 717

23 899

22 822

21 651

16 051

Med overgangsstønad i alt

22 934

20 662

22 317

22 268

21 726

20 622

19 631

18 367

17 437

14 383

Bare overgangsstønad

16 919

16 980

16 234

16 750

15 443

14 543

13 437

12 196

11 695

12 583

Både overgangsstønad og stønad til barnetilsyn¹

6 015

3 682

6 083

5 518

6 283

6 079

6 194

6 171

5 742

1 800

Bare stønad til barnetilsyn¹

5 583

3 558

5 122

4 152

4 320

4 095

4 268

4 455

4 214

1 668

¹ Stønad til barnetilsyn gjelder både stønad til dem som er i arbeid, og dem som er i utdanning.

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet, statistikk stønad til enslig mor eller far, per 30. september 2016

Det store flertallet, om lag 95 prosent, som mottar overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn, er kvinner. Om lag halvparten av mottakerne av overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn er i aldersgruppen 25–34 år. Om lag 18 prosent er i aldersgruppen 35–39 år, og 15 prosent er i begynnelsen av 20-årene. Færre enn 2 prosent av mottakerne er under 20 år.

Tabell 12.4 Enslig mor eller far med overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn etter alder. Per 30. september 2007–2016. Prosent

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

I alt

100

100

100

100

100

100

100

100

100

100

Under 20 år

2,3

2,9

2,8

2,6

2,4

2,2

1,9

1,8

1,7

1,7

20–24 år

14,9

15,6

16,1

17,1

17,2

17,2

16,6

15,4

14,1

14,9

25–29 år

22,1

22,7

21,7

22,5

22,2

22,5

23,5

24,4

24,9

25,6

30–34 år

24,0

23,5

23,5

22,8

22,9

23,4

23,2

23,4

23,8

24,4

35–39 år

21,8

20,9

20,9

19,9

19,5

18,9

18,8

18,6

18,6

18,4

40–44 år

11,2

10,7

11,3

11,3

11,8

11,9

11,4

11,5

12,0

10,6

45 + år

3,7

3,7

3,8

3,7

4,0

4,0

4,5

4,9

4,9

4,4

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet, statistikk stønad til enslig mor eller far, per 30. september 2016

Statistikk fra SSB viser at om lag 2 150 enslige med barn som mottok overgangsstønad i 2015, også var også sosialhjelpsmottakere.

De aller fleste som mottar overgangsstønad, er født i Norge, men andelen utenlandsfødte mottakere har gått noe opp de siste årene. Antallet innvandrere på overgangsstønad har ligget på mellom 4 500 og 5 000 personer i perioden 2010–2015, men i samme tidsrom har antallet mottakere med norsk landbakgrunn gått ned. Som resultat har andelen innvandrere med overgangsstønad derfor økt.

Tall fra Arbeids- og velferdsdirektoratet (fra desember 2014) viser at 75 prosent av mottakerne hadde norsk landbakgrunn, mens 25 prosent var utenlandsfødte. Somaliere utgjorde 3,2 prosent av alle mottakere med overgangsstønad, mens mottakere fra Eritrea, Irak, Polen, Sverige og Thailand utgjorde mellom 1 og 2 prosent hver.

Overgangsstønad og aktivitetsstatus

Mottakere av overgangsstønad har ulik aktivitetsstatus. Andelen mottakere som hverken er i utdanning, i arbeid, er arbeidssøker eller etablerer egen virksomhet, har gått ned, fra 23 prosent i 2011 til 9 prosent i 2015. Dette kan antakelig tilskrives innstrammingen i aktivitetskravet for nye mottakere av overgangsstønad i 2012. Mens andelene i arbeid og utdanning har vært relativt stabile, har det vært en økning i andelen som er tilmeldt NAV som arbeidssøkere. I desember 2015 var 14 prosent av alle mottakere av overgangsstønad arbeidssøkere.

I 2014 var over halvparten av mottakerne av overgangsstønad registrert som i arbeid også når barnet var under ett år. Dette skyldes antakelig at personen mottar foreldrepenger, men på et så lavt nivå at personen i tillegg mottar overgangsstønad.

En liten gruppe på mellom 2 og 3 prosent av mottakerne av overgangsstønad har tilsynskrevende barn. Denne gruppen kan motta overgangsstønad frem til barnet er 18 år.

Figur 12.2 Mottakere av overgangsstønad, i alt og med yngste barn over ett år, etter yrkesrettet aktivitet. Prosent1

¹ Figuren viser kun de som er i arbeid med inntekt over 1,5 G, selv om overgangsstønaden begynner å avkortes ved inntekt over 0,5 G. Denne avgrensningen er gjort fordi personer som tjener under 1,5 G, ikke er antatt å være reelle arbeidstakere.

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Figur 12.3 Mottakere av overgangsstønad etter hvor stor andel av full overgangsstønad de mottar. Mottakere per 30 sept. 2016. Prosent

Note: N = 14 383 mottakere av overgangsstønad per 30. september 2016

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Figur 12.4 Mottakere av overgangsstønad etter stønadsgrad. Mottakere per 30. sept. 2016. Antall

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Per 30. september 2016 var det 14 383 mottakere av overgangsstønad. Av disse mottok 25 prosent full overgangsstønad som i snitt utgjorde en månedlig utbetaling på 17 358 kroner per måned. Det var 22 prosent av mottakerne som fikk mellom 75 og 100 prosent av full overgangsstønad eller 15 168 kroner per måned. Av alle mottakere var det 12 prosent som mottok mindre enn 25 prosent av full overgangsstønad. Disse fikk i snitt utbetalt 2 504 kroner per måned.

Blant stønadsmottakere som var i arbeid og tjente mer enn 1,5 G ble det i snitt utbetalt 7 523 kroner i overgangsstønad. Dette gjaldt om lag halvparten av mottakerne, totalt 7 749 personer. Blant stønadsmottakere som var i arbeid, men tjente mindre enn 0,5 G ble det i snitt utbetalt 8 402 kroner i overgangsstønad per måned. Dette gjaldt 8 818 personer.

Figur 12.5 Mottakere av overgangsstønad etter yngste barns alder. Per 30. september 2016. Antall

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Av alle mottakere av overgangsstønad var det flest hvor yngste barn var to år. Dette gjaldt 2 547 av mottakerne. Blant de med yngste barn sju år var det 909 mottakere.

12.1.4 Kunnskap om virkninger av overføringer til enslig mor eller far

Diskusjoner om utformingen av stønader til enslige foreldre

Forskningen om enslige forsørgere har vært opptatt av hvordan synet på enslige foreldre har endret seg i politikkutformingen. Grødem skiller mellom fire konfliktdimensjoner som har preget utviklingen av stønader til enslige foreldre.[697] For det første har man diskutert hvorvidt stønadene til enslige foreldre skal være rene kvinnestønader, eller om man skal etterstrebe kjønnsnøytralitet. For det andre har det vært diskutert om enslige foreldre er å forstå som verdig eller uverdig trengende. For det tredje har det vært diskutert hvorvidt forsørgelse av barn er et privat ansvar eller et samfunnsansvar. For det fjerde har det opp gjennom historien vært en konfliktdimensjon om støtte til enslige mødre skal gis på bakgrunn av tradisjonelle kjønnsroller (som en morslønn), eller om det skal være en forventning om lønnsarbeid for mødre forbundet med mottak av støtte.

I tillegg til disse konfliktlinjene er det også en pågående debatt knyttet til enslige foreldre med innvandrerbakgrunn, som går på tvers av og aktualiserer alle de fire ovenfor nevnte diskusjonene. Dette er konflikter knyttet til møtet med andre kulturers normer for mødres og fedres yrkesdeltakelse, omsorgsroller og barneoppdragelse, og hvordan disse kommer i konflikt med eksisterende norske normer og idealer knyttet til likestilling i yrkesdeltakelse og barneomsorg. Disse spørsmålene ble særlig satt på dagsordenen av Velferds- og migrasjonsutvalget, som pekte på at enslige mødre med innvandrerbakgrunn som mottok overgangsstønad, hadde lang vei til arbeidsmarkedet, og at disse ikke ble prioritert av NAV i arbeidet med veiledning og kvalifisering.[698]

I en artikkel i 2004 stilte Kjeldstad og Skevik spørsmålet om enslige foreldre er en sosialpolitisk kategori gått ut på dato.[699] Har enslige foreldre sluttet å fremstå som en kategori med spesielle behov? Og er kategorien i ferd med å fases ut av politikken? De peker på at utviklingen mot et mer heterogent familiemønster, hvor enslige med barn kun er en av mange mulige familieformer, kvinners økte yrkesdeltakelse og dermed forbedrede mulighet til å forsørge sine barn økonomisk etter et samlivsbrudd, og en dreining mot en farsrolle som innebærer et tettere forhold mellom far og barn etter et samlivsbrudd, er trender som har bidratt til å trekke i retning av å endre posisjonen til enslige foreldre som en viktig målgruppe for sosialpolitikken. Artikkelen konkluderte den gangen med at til tross for disse utviklingstrekkene hadde ikke kategorien enslige foreldre gått ut på dato. Å være alene med barn er en spesiell livsfase som kan bidra til særlige utfordringer knyttet til diskriminering og dårligere muligheter i arbeidsmarkedet og på boligmarkedet. Politikkutviklingen hadde imidlertid hatt et sterkere fokus på å regulere og begrense adgangen til stønadene til enslige foreldre. Dette hadde skjøvet til side det tidligere fokuset, som hadde vært på at enslige foreldre opplever særskilte utfordringer fordi de er alene om den daglige omsorgen for barn.

I en artikkel fra 2006 analyserer Syltevik de endringene som har vært i systemet for overføringer til enslige foreldre.[700] Det pekes på at intensjonen med omleggingen av overgangsstønaden som startet i 1998, var å gi aleneforeldre en sterkere grad av uavhengighet, høyere inntekt og bedre muligheter til selvrealisering. Reformen var basert på to forutsetninger: at arbeidsmarkedet gir muligheter for enslige foreldre, og at det er en høy grad av kjønnslikestilling i Norge, som betyr at fedre tar et like stort omsorgsansvar for barna etter et samlivsbrudd som kvinner. Artikkelen konkluderer med at det er stor grunn til å stille spørsmål ved oppfyllelsen av begge disse forutsetningene.

I et eget temanummer om de Castbergske barnelover fra 2015[701] diskuterer Syltevik utviklingen i forståelsen av «problemet» enslig mor gjennom hundre år.[702] Det opprinnelige utgangspunktet for å innføre en overgangsstønad var å sikre en inntekt til kvinner som ikke levde i et ekteskap. Det har vært en sterk endring i normene for forsørgelse, hvor idealet om individuell økonomisk selvforsørgelse dominerer. Dermed er ikke lenger argumentet til stede for å se på overgangsstønaden som en erstatning for et tap av en mannlig lønnsinntekt. Videre stilles spørsmålet om hva som kan være grunnlaget for fortsatt å ha særlige rettigheter for enslige mødre i dag. Det pekes på at i et samfunn som er dominert av toinntektsfamilien, ligger listen for boligpriser og utgiftsnivå høyt. Mens enslige mødre tidligere kunne sammenlignes med en familie forsørget av én mann, er sammenligningsgrunnlaget for enslige mødre i dag en toinntektsfamilie. Videre trekkes det frem at å yte omsorg for barn er et arbeid som krever stor innsats, og at det er mange ting som må følges opp også etter arbeidstid. Endelig pekes det på at kvinner med innvandrerbakgrunn kan oppleve barrierer i arbeidslivet som gjør det vanskeligere for dem å oppfylle normen om selvforsørgelse gjennom lønnsarbeid.[703]

I en artikkel fra 2016 drøfter Grødem om samfunnsendringer har ført til at stønader til enslige foreldre har blitt mer problematiske. Det løftes frem flere argumenter. For det første pekes det på at idealet om et likestilt foreldreskap, også etter samlivsbrudd, gjør at mange i praksis ikke lenger er enslige foreldre, men snarere deltidsforeldre. Hvis ingen har klart mer omsorg for barnet etter et samlivsbrudd, har heller ingen av foreldrene rett til stønader for enslig mor og far. Det de kan motta av støtte, er delt ekstra barnetrygd (se avsnitt 9.1 om barnetrygd). Det kan også være en kilde til konflikt etter et samlivsbrudd å basere tildeling av offentlig støtte på at den som har mest omsorg for barnet, kan tildeles støtte. Dersom politikken skal støtte opp under en utvikling mot delt foreldreskap etter samlivsbrudd, kan man ikke knytte offentlige stønader til at den ene av foreldrene skal ha en vesentlig større del av omsorgen etter bruddet. For det andre pekes det på at mange av endringene i reglene for overgangsstønaden må sees på som forsøk på å få til en bedre inkludering av enslige foreldre med innvandrerbakgrunn. Det har vært en økning i andelen fattige barn i husholdninger med én inntekt. Mange av disse vil være barn av enslige forsørgere, men det har også vært en særlig økning i andelen fattige barn med innvandrerbakgrunn. Det kan dermed argumenteres med at barnefattigdom i økende grad er et innvandrerproblem, snarere enn et eneforsørgerproblem.[704] En økning i fattigdomsratene kan tyde på at disse familiene trenger mer hjelp fra fellesskapet, men det kan være problematisk å betinge denne hjelpen på at foreldrene må være enslige for å motta støtte. Dette kan utelukke hjelp til de fattige barna som ikke har skilte foreldre.

Effekter av aktivitetskrav for mottak av overgangsstønad

En viktig målsetting med regelendringer i overgangsstønaden gjennomført de siste årene har vært å øke arbeidsinsentivene blant enslige foreldre og øke yrkesdeltakelsen i denne gruppen. En undersøkelse[705] av mottakere av overgangsstønad i 2011 og 2014 fant at yrkesaktiviteten gikk opp etter innføringen av aktivitetskravet i 2012. Andelen i arbeid økte med 7 prosentpoeng, og tilleggsanalyser viser at dette mest sannsynlig ikke skyldes konjunkturendringer, men kan tilskrives regelendringen. Det har imidlertid gått for kort tid siden regelendringen ble innført, til å konkludere noe sikkert vedrørende størrelsen av effekten på sysselsettingen.

Studier har funnet at skjerpede aktivitetskrav i gjennomsnitt har ført til en høyere grad av aktivitet blant tidligere mottakere av overgangsstønad.[706] En annen studie undersøkte i hvilken grad de samme innstrammingene i aktivitetskrav førte til at mottakere som mistet retten til overgangsstønad, men ikke kom i jobb, erstattet overgangsstønaden med andre former for ytelser.[707] Studien fant at en undergruppe av tidligere mottakere av overgangsstønad gikk over til andre ytelser som sykepenger, arbeidsavklaringspenger, uføretrygd og sosialhjelp. Mens de skjerpede aktivitetskravene for overgangsstønad reduserte andelen mottakere med 32 prosent, så var den estimerte økningen i mottak av andre ytelser på 10 prosentpoeng. Det vil si at selv om andelen mottakere av overgangsstønad går ned som følge av aktivitetskrav, så betyr ikke dette nødvendigvis en tilsvarende høyere andel i aktivitet. Det er også en mindre andel enslige foreldre som ikke blir selvforsørget, men som fortsetter å være avhengige av en annen ytelse.

Inntektsutvikling for mottakere av overgangsstønad

En studie så på inntektsutviklingen for personer som mottok overgangsstønad i perioden 1998–2008.[708] En hovedkonklusjon var at mottakere av overgangsstønad har hatt en svakt positiv inntektsutvikling i denne perioden. Dette tilskrives flere faktorer: et godt arbeidsmarked hvor flere oppfyller aktivitetskravet med arbeid i stedet for utdanning, en økning i maksimalbeløpet for utbetalt overgangsstønad i perioden, noe flere mannlige mottakere av overgangsstønad og en økning i nivået for når overgangsstønaden blir fullt ut avkortet. De to siste punktene har ført til at potensielt flere enslige foreldre med relativt høy inntekt kan være mottakere av overgangsstønad. Det pekes videre på at selv om tre av fire mottakere av overgangsstønad nå kombinerer stønaden med arbeid, så har en stor andel av mottakerne lav inntekt ved siden av overgangsstønaden. For eksempel hadde 63 prosent av mottakerne av overgangsstønad i 2008 en lønnsinntekt på under 200 000 kroner, noe som indikerer at mange jobber deltid.[709] I 2008 var gjennomsnittlig lønnsinntekt for dem som var i arbeid og mottok overgangsstønad, på 184 000 kroner, og de mottok i snitt 52 500 kroner i overgangsstønad. Gjennomsnittlig utbetalt beløp for alle mottakere var 61 000 kroner.[710] Reglene er endret siden studien ble gjennomført, og det er ikke gjort tilsvarende undersøkelser av inntektsutviklingen hos dem som har støtte til enslig mor og far etter dagens regler.

Betydningen av velferdsstatlige overføringer for enslige foreldre

En doktorgradsstudie fra 2012 så på betydningen av velferdsstatlige overføringer for kvinner og menn som opplever samlivsbrudd, i henholdsvis Norge og Storbritannia.[711] Samlivsbrudd er den vanligste veien inn i statusen som enslig mor eller far. Studien finner at norske kvinner og menn opplever om lag det samme inntektstapet som følge av skilsmisse, på om lag 20 prosent av netto ekvivalert husholdningsinntekt. I Storbritannia opplever også kvinner et inntektstap på i snitt om lag 20 prosent, mens menn derimot øker sin husholdningsinntekt med 30 prosent etter samlivsbruddet. Det er slående at den økonomiske situasjonen til kvinner og menn er tilnærmet lik etter samlivsbrudd i Norge. I alle andre europeiske land opplever kvinner et langt høyere inntektstap enn menn etter et samlivsbrudd, slik som for eksempel i Storbritannia. Studien viser at selv om norske kvinner og menn kommer nokså likt ut inntektsmessig etter et samlivsbrudd, så utgjør statlige overføringer en langt høyere andel av kvinners inntekt året etter skilsmissen enn for menn. Studien konkluderer med at eventuelle innstramminger i stønadssystemet for enslige foreldre vil tilføre kvinner en høyere økonomisk risiko ved skilsmisse sammenlignet med menn.[712]

Bruk av overgangsstønad blant kvinner med innvandrerbakgrunn

En undersøkelse fra 2011[713] ser på bruk av trygdeytelser, blant annet overgangsstønad, for ulike grupper med innvandrerbakgrunn fra lavinntektsland, som kom til Norge i perioden mellom 1971 og 2000. Undersøkelsen sammenligner bruken av overgangsstønad blant ulike innvandrerkohorter med en gruppe bestående av norskfødte personer med tilsvarende fordeling av kjønn og fødselsår som i de respektive innvandrergruppene, det vil si i hovedsak norske kvinner som ikke har fullført videregående utdanning. Studien finner store forskjeller i bruken av overgangsstønad blant kvinner i de ulike innvandringskohortene. Mens innvandrere fra Pakistan og Tyrkia har svært liten bruk av denne stønaden, og langt mindre enn den norske sammenligningsgruppen, så er bruken høyere blant innvandrerkohorter fra Somalia. Dette skyldes mest sannsynlig ulike familiemønstre i ulike innvandrergrupper. Det er for eksempel få med pakistansk innvandrerbakgrunn som er skilt, mens skilsmisser og det å leve alene med barn er mer vanlig blant somaliere. Men også kvinner fra Chile og Iran har vært hyppige brukere av overgangsstønaden. Denne variasjonen mellom de ulike landgruppene kan fremkomme fordi det er ulik tilbøyelighet til å ha barn i den aktuelle aldersgruppen, og fordi det er ulikheter i bruken av overgangsstønad mellom landgrupper, gitt at man har barn. Studien så videre på hvor stor andel av kvinnene som har hatt barn i aldersgruppen null–tre år, som på noe tidspunkt har mottatt overgangsstønad. Så mange som 74 prosent av somaliske kvinner i denne kategorien som kom til Norge i perioden 1989–93, har mottatt denne stønaden, og 52 prosent av kvinnene som kom i perioden 1998–2002. Samtidig er det verdt å merke seg at så mange som 40 prosent i den norske sammenligningsgruppen som ikke har fullført videregående skole, også har mottatt overgangsstønad. Blant mødre fra Pakistan og Tyrkia er andelen som noen gang har mottatt overgangsstønad, svært lav, mellom 5 og 10 prosent, noe som er langt lavere enn den norske sammenligningsgruppen.

En annen studie har undersøkt hvordan overgangsstønaden fungerer for enslige foreldre med innvandrerbakgrunn.[714] Av 34 000 registrerte mottakere av overgangsstønad i 2007 hadde 15 prosent innvandrerbakgrunn. Kjennetegnene på denne mottakergruppen er at de er kvinner, er omtrent like gamle og mottar støtte omtrent like lenge. Sammenlignet med norske mottakere har de flere barn, mindre arbeidserfaring og mindre utdanning, og ofte ukjent utdanning. Den samme studien dokumenterte positive effekter på arbeidsmarkedsdeltakelse etter endt periode med overgangsstønad både for nordmenn og ikke-vestlige innvandrere, men effekten var litt sterkere i gruppen av ikke-vestlige innvandrere.

12.1.5 Inntektssikring til enslige foreldre i andre nordiske land

Norge skiller seg ut ved å ha egne rettighetsbaserte stønadsordninger for enslig mor eller far. I andre land får denne gruppen tilbud gjennom andre generelle stønadsordninger, som sosialhjelp, foreldrepenger, bostøtte, studiestøtte og stønader til arbeidsledige.

12.2 Bidragsforskott

Formålet med bidragsforskott er å sikre utbetaling av et beløp i begynnelsen av hver måned til barns forsørgelse. Ytelsen er inntektsprøvd og gis til enslige forsørgere med barn under 18 år som ikke bor sammen med begge foreldrene. Det skal så langt som mulig fastsettes et underholdsbidrag fra den av foreldrene som ikke bor sammen med barnet. Dette bidraget går til dekning av forskottet. Det er derfor et vilkår for å kunne motta bidragsforskott at underholdsbidraget innkreves av Arbeids- og velferdsetatens innkrevingssentral. Forskottet inntektsprøves mot inntekten til omsorgsforelderen.

Bidragsforskott må ikke forveksles med underholdsbidrag/barnebidrag, som er et månedlig beløp den av foreldrene som ikke bor fast sammen med barnet, betaler til den andre forelderen. Utbetaling av bidragsforskott er subsidiært i forhold til barnebidrag, og forutsetter at det ikke er innbetalt barnebidrag fra den bidragspliktige forelderen, høyere enn bidragsforskottet.

Det betales ikke bidragsforskott dersom barnet bor i fosterhjem, barnevernsinstitusjon eller på en annen måte blir forsørget av det offentlige. Det er et hovedvilkår for forskott at barnet bor og oppholder seg i Norge. Forskott gis likevel under midlertidige utenlandsopphold på inntil seks måneder og ved utenlandsopphold som skyldes barnets eller forsørgerens arbeid for norsk arbeidsgiver.

12.2.1 Satser for bidragsforskott

Størrelsen på utbetalt bidragsforskott avgjøres av inntekten til den enslige forsørgeren, antall barn og hvorvidt den enslige forsørgeren er samboer / har ny ektefelle eller ikke. Nivået på stønaden og inntektsgrensene justeres i henhold til konsumprisindeksen 1. juli hvert år. Personer med inntekt over (p.t.) 489 600 kroner har ikke rett til forskott. Forskottet utbetales etter tre ulike satser:

forhøyet forskott: 1 530 kr per mnd. per barn (1 860 kr per mnd. per barn over elleve år)

ordinært forskott: 1 150 kr per mnd. per barn

redusert forskott: 770 kr per mnd. per barn[715]

For enslige forsørgere med rett til forhøyet forskott økes forskottet med en tredjedel av ordinær forskottssats fra barnet fyller elleve år.

Tabell 12.5 Inntektsgrense for bidragsforskott for gifte/samboende. Kroner

Antall barn

Forhøyet forskott

Ordinært forskott

Redusert forskott

1

264 200 kr og lavere

264 201–328 700 kr

328 701–489 600 kr

2

264 200 kr og lavere

264 201–388 900 kr

388 901–489 600 kr

3

264 200 kr og lavere

264 201–449 100 kr

449 101–489 600 kr

4 og flere

264 200 kr og lavere

264 201–489 600 kr

Note: Tabellen viser inntektsgrenser som gjelder fra 1. juli 2016 for krav på redusert forskott, ordinært forskott eller forhøyet forskott. Årsinntekt på 264 200 kroner og lavere gir rett til forhøyet forskott, mens årsinntekter over 489 600 kroner gir ikke rett til forskott.

Kilde: nav.no

12.2.2 Historikk

Bidragsforskotteringsordningen ble innført i 1957, gjennom lov 26. april 1957 om forskottering av underholdsbidrag til barn. Ved innføringen av forskotteringsordningen var det kommunene som hadde ansvaret for å betale ut forskott. Forskottet skulle ikke overstige underholdsbidraget, og det var satt en øvre grense for forskottsbeløpet. Loven har vært endret flere ganger senere, og forskotteringsordningen er stadig blitt utvidet.

Den første prinsipielle endringen kom 1. januar 1964 da det ble gitt adgang til å utbetale forskott i tilfeller hvor bidragspliktige ikke var pålagt å betale bidrag, eller hvor bidraget var satt lavere enn forskottsbeløpet.

Den neste prinsipielle endringen fulgte da lov om forsørgertrygd ble opphevet fra 1. januar 1967. En gruppe barn som tidligere var berettiget forsørgertrygd, ble overført til forskotteringsordningen. Dette gjaldt barn hvor farskap og dermed bidragsplikt ikke var fastslått. Fra å være en faktisk forskotteringsordning av et visst beløp utviklet ordningen seg til å bli noe nær en sosial stønadsordning.

Forskottsbeløpets utvikling

Ved bidragsreformen som trådte i kraft 1. oktober 2003, ble det innført endringer i reglene om beregning av underholdsbidrag, som også førte med seg omfattende endringer i reglene om bidragsforskott.

Før bidragsreformen i 2003 hadde alle enslige forsørgere med innvilget rett til bidragsforskott, rett til forskott med ett og samme beløp, på nivå med det som ble kalt minstebidraget. Etter reformen ble det innført inntektsprøving for mottak av bidragsforskott basert på omsorgsforelderens inntekt. Begrunnelsen for innføringen av inntektsprøving var at et fast bidragsforskott per barn ikke harmonerte med modellen om at underholdsbidrag skal fastsettes etter den enkelte forelders reelle kostnader ved forsørgelsen fordelt etter foreldrenes økonomiske evne. I tilfeller der foreldrene har like høye inntekter, eller bidragsmottaker har høyere inntekt enn bidragspliktige, ville nivået på underholdsbidraget, uten endring i forskottsregelverket, ofte blitt lavere enn bidragsforskottet. Det ble innført en inntektsprøving av behovet for bidragsforskott basert på omsorgsforelderens inntekt.

En av intensjonene med bidragsreformen var å stimulere foreldrene til å inngå private avtaler om bidrag, med fokus på at forsørgelse av barn er et privat anliggende. Ifølge bidragsinnkrevingsloven er imidlertid også private avtaler grunnlag for innkreving gjennom Arbeids- og velferdsetatens innkrevingssentral. Omsorgsforelderen kan derfor søke om bidragsforskott fra staten både på grunnlag av offentlig fastsatt barnebidrag og private avtaler om barnebidrag. Parter i saker med høyt konfliktnivå mellom foreldrene vil ofte søke om både offentlig fastsettelse og innkreving av underholdsbidrag, og har ikke inngått privat avtale om størrelsen på underholdsbidraget.

Det ble ansett å være en mangel ved det gamle regelverket at det offentlige i en del tilfeller fastsatte underholdsbidrag som den bidragspliktige ikke hadde økonomisk evne til å betale. For å unngå dette tok man inn en vurdering av bidragspliktiges bidragsevne før bidragsbeløpet ble fastsatt. Erfaringer med reglene for fastsettelse og endring av underholdsbidrag fra 2003, deriblant bidragsevnevurderingen, viser at den har ført til betydelig redusert personlig gjeldsoppbygging blant fedre og mødre som ikke har inntektsevne til å betale barnebidrag.

En annen endring innført i 2003 var at bidragsforskottet, i likhet med underholdsbidraget, ble gjort skattefritt. Ved sammenligning av nivået på bidragsforskottet før og etter regelendringen er det nødvendig å trekke inn endringene i skattereglene.[716]

12.2.3 Antall forskottsmottakere, bidragspliktige, barn

Statistikken for innvilget bidragsforskott/offentlig administrert barnebidrag viser at det har vært en kraftig reduksjon i antallet saker etter 1. oktober 2003. Dette antar man har sammenheng med at mange foretrekker å etablere private bidragsavtaler, uten å involvere NAV, slik også en av intensjonene med bidragsreformen var. Statistikken nedenfor viser de tilfellene av fastsatte/avtalte underholdsbidrag hvor det er søkt om innkreving gjennom NAV, eller hvor omsorgsforelderen er innvilget bidragsforskott. De private bidragsavtalene hvor også betalingen foregår privat mellom partene, har man ingen oversikt over.

Figur 12.6 Bidragspliktige. 1996–2014. Antall

Kilde: nav.no

Før innføringen av bidragsreformen i 2003 var det registrert 128 500 bidragspliktige. Dette antallet har sunket hvert år siden 2003, og var i 2014 nede i 72 311 registrerte bidragspliktige. Dette utgjør en nedgang på 56 000 saker, eller 44 prosent reduksjon over en periode på tolv år. Nedgangen skyldes at flere velger private avtaler for betaling av barnebidrag. Det kan også være at enslige foreldre ikke krever bidrag fra den bidragspliktige fordi de er redde for konsekvensene. Det er imidlertid lite kunnskap om hvor utbredt dette er.

En del foreldre er bidragspliktige for flere enn ett barn. I 2015 var det registrert 104 088 barn som hadde rett til underholdsbidrag, og/eller som var innvilget bidragsforskott. Som nevnt over inkluderer ikke dette tallet barn som mottar underholdsbidrag på grunnlag av private avtaler hvor partene også ordner betalingen av bidrag seg imellom. For disse barna finnes det ingen offentlig statistikk.

De fleste barn med rett til underholdsbidrag og/eller som var innvilget bidragsforskott, er mellom 11 og 14 år og 15 og 17 år. Begge gruppene utgjør om lag 27 prosent hver. Tjueseks prosent av mottakerne mottar forskott for barn i aldersgruppen seks–ti år. Forskottsmottakere som mottar forskott for barn i aldersgruppen under seks år, utgjør 16 prosent.

I Oslo er de forskottsberettigede barna i snitt noe yngre enn landsgjennomsnittet – om lag 50 prosent er under elleve år, mot 42 prosent på landsbasis. Hedmark er fylket med færrest forskottsberettigede barn under elleve år, med 39 prosent.

Blant personer med offentlig administrert bidrag og/eller som er innvilget bidragsforskott, har det vært en økning i antallet bidrags- eller forskottsmottakere i alderen 45 år eller eldre, en økning fra 17 prosent i 2006 til 26 prosent av mottakerne i 2015. Bidragspliktige i samme aldersgruppe har økt fra 28 til 37 prosent.[717]

Av hele befolkningen i alderen 0–17 år mottok i 2015 drøyt 9 prosent av barna offentlig administrert underholdsbidrag og/eller var innvilget bidragsforskott. I september 2006 var andelen 14 prosent. Nedgangen reflekterer at flere har gått over til privat betalte underholdsbidrag, og at færre enslige forsørgere oppfyller vilkårene for bidragsforskott fra staten. Andelen varierer mellom fylkene. For eksempel var det 11 prosent av barna i Finnmark som hadde rett til underholdsbidrag og/eller var innvilget bidragsforskott, mens andelen var 6 prosent i Sogn og Fjordane.

Tabell 12.6 Barn hvor underholdsbidrag innkreves offentlig og/eller er innvilget forskott etter fylke. I forhold til befolkningen 0–17 år i samme fylke. Per 30. september 2006–2015. Prosent

2006

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

I alt

14,0

13,2

12,4

11,7

11,2

10,7

10,3

9,9

9,5

9,2

Østfold

14,7

13,9

13,3

12,7

12,1

11,7

11,6

11,0

10,6

10,4

Akershus

10,0

9,3

8,6

8,1

7,6

7,2

6,9

6,6

6,3

6,1

Oslo

12,8

12,2

11,5

10,7

9,9

9,2

8,6

8,3

7,8

7,5

Hedmark

14,1

13,3

12,9

12,5

11,8

11,4

10,8

10,4

10,0

9,7

Oppland

12,2

11,7

10,7

10,3

10,1

9,7

9,4

8,8

8,4

8,0

Buskerud

12,5

11,7

11,0

10,4

9,8

9,6

9,1

8,8

8,6

8,2

Vestfold

14,8

13,8

13,0

12,3

11,9

11,4

10,9

10,4

9,8

9,4

Telemark

14,7

13,9

13,1

12,6

12,0

11,5

11,0

10,5

10,1

9,7

Aust-Agder

13,2

12,4

11,7

11,3

10,8

10,4

10,1

9,9

9,5

8,9

Vest-Agder

12,8

11,9

11,2

10,7

10,4

10,0

9,6

9,3

8,9

8,7

Rogaland

10,3

9,6

8,9

8,4

8,0

7,7

7,3

7,0

6,8

6,5

Hordaland

12,4

11,6

10,6

9,9

9,5

9,0

8,6

8,2

7,8

7,4

Sogn og Fjordane

9,4

8,9

8,5

8,3

8,0

7,6

7,3

7,0

6,6

6,4

Møre og Romsdal

11,9

11,3

10,7

10,3

10,0

9,5

9,3

8,9

8,6

8,5

Sør-Trøndelag

13,1

12,3

11,5

11,0

10,4

9,9

9,3

8,8

8,4

8,0

Nord-Trøndelag

13,8

12,8

12,5

11,9

11,4

11,0

10,8

10,3

10,0

9,7

Nordland

15,6

14,7

13,9

13,2

12,8

12,3

11,6

11,1

10,9

10,6

Troms

15,6

14,4

13,9

13,3

12,6

12,0

11,6

11,1

10,4

9,9

Finnmark

18,4

17,6

16,4

15,4

14,8

14,2

13,1

12,4

11,7

11,4

NAV Internasjonalt¹

-

-

-

-

-

-

-

-

-

-

Note: Tabellen inkluderer også barn med ukjent far.

Fylkesfordelingen baserer seg på bidragsmottakers behandlerenhet/fogdefylke. Dersom enten bidragsmottaker eller bidragspliktige bor i utlandet, hører saken inn under NAV Internasjonalt.

¹ Det finnes ikke befolkningstall for NAV Internasjonalt. Antall bidragsbarn som hører inn under NAV Internasjonalt, er likevel med i «I alt»-tallet.

Tall fra Arbeids- og velferdsetatens innkrevingssentral viser at samlet bidragsgjeld i 2015 var på 2,974 milliarder kroner. I 2003 var den på 3,134 milliarder kroner og i 1993 på 2,819 milliarder kroner. Det vil si at bidragsgjelden har vært relativt stabil de siste 20 årene.

12.2.4 Innkreving av underholdsbidrag når bidragspliktige er bosatt i utlandet

Antallet ekteskap og samboerskap inngått mellom nordmenn og utlendinger har økt, noe som har ført til en økning i antallet samlivsbrudd i denne gruppen. Etter et brudd kan den ene av foreldrene ønske å flytte tilbake til sitt hjemland. Dette vil utløse krav om overføring av underholdsbidrag på tvers av landegrenser. I mars 2015 var det registrert 12 741 barn med offentlig administrert barnebidrag og/eller innvilget rett til bidragsforskott hvor en av foreldrene var bosatt i utlandet. Dette utgjør en andel på om lag 12 prosent av alle sakene med bidragsforskott.

For å kunne innkreve underholdsbidrag i utlandet der bidragspliktige ikke betaler frivillig, er man avhengig av samarbeid med andre staters myndigheter. Norge har ratifisert flere internasjonale konvensjoner og overenskomster for innkreving av underholdsbidrag i internasjonale saker.[718]

12.3 Studiefinansiering for studenter med barn

Utdanning har betydning for den enkeltes fremtidige inntektsmuligheter og levekår.[719] Barns fremtidige muligheter har sammenheng med foreldrenes utdanningsnivå og familiens levekår. Det er derfor av stor betydning at det legges til rette for at det er mulig å studere selv om man har barn, eller om man får barn i løpet av studietiden.

Å få barn mens man er under utdanning, kan innebære en betydelig økonomisk usikkerhet. I tillegg til den ordinære støtten til studenter har Lånekassen egne støtteordninger spesielt rettet mot studenter med barn. Det er imidlertid forholdsvis få studenter som får barn i løpet av studietiden. En indikator på hvor mange studenter som får barn i løpet av studietiden, er hvor mange som får foreldrestipend fra Lånekassen. Ifølge denne indikatoren er det rundt 4 000 studenter som får barn hvert år. Antallet studenter med barn i Norge er likevel høyt i forhold til de fleste andre land. Dette henger sammen med den høye gjennomsnittsalderen for studenter og at mange tar etter- og videreutdanning etter å ha vært i jobb en stund, slik at de allerede har barn idet de begynner å studere. Det er likevel relativt få som får første barn i løpet av studietiden.

Det er vanlig å unnta studenter fra statistikken over lavinntekt. En av grunnene til dette er at det å studere anses som en investering i fremtidig inntekt. Studenter har derfor frivillig en midlertidig tilstand med lav inntekt. Men studentfamiliers økonomiske situasjon har konsekvenser for familien og barna. Det er derfor viktig å vite noe om hvordan disse påvirkes av støttesystemene.

Studenter og andre som får barn mens de er under utdanning, har ikke hatt samme mulighet til å opptjene rett til foreldrepenger som foreldre som har vært i full jobb før fødsel. En relativt høy andel studenter har imidlertid jobb ved siden av studiene. De som ikke har rett til foreldrepenger, får kun den såkalte engangsstønaden se punkt 10.2. Det finnes imidlertid enkelte ordninger med støtte til dem som får barn under utdanning.

12.3.1 Kort historikk om Lånekassen

Statens lånekasse ble opprettet i 1947, med den hensikt å gjøre det lettere for ungdom å skaffe seg utdanning ved universitet eller høyskole. I begynnelsen var det kun snakk om lån etter strenge, skjønnsmessige kriterier til dem som ikke kunne skaffe seg midler på annen måte. Etter hvert ble tildeling av lån gitt etter faste kriterier med prøving mot foreldrenes økonomi.

På slutten av 1950-tallet omfattet Lånekassen også ulike stipendordninger, etter at Statens stipendråd ble opprettet i 1956.[720]

I 2003 ble støtten lagt om i forbindelse med Kvalitetsreformen. Under det nye systemet kan studentene få omgjort deler av lånet til stipend, avhengig av antall studiepoeng.

Antallet mottakere av studielån har økt kraftig siden opprettelsen for snart 70 år siden. I 2015 hadde Lånekassen over én million aktive kunder, med 422 282 søknader om støtte i undervisningsåret 2014/2015.

I tillegg til den generelle studiestøtten tilbyr Lånekassen også ulike ordninger spesielt rettet mot studenter med barn: foreldrestipend og forsørgerstipend. Under redegjøres det for regelverket knyttet til de to ordningene.

12.3.2 Foreldrestipend

Studenter som venter barn, og som mottar lån og stipend fra Lånekassen, kan motta foreldrestipend.

Foreldrestipendet tilsvarer som hovedregel det maksimale beløpet man kan få som stipend og lån. For å motta foreldrestipend må man ha vært fulltids- eller deltidsstudent før barnet blir født.

Foreldrestipendet tilsvarer summen av det man før mottok som lån og stipend, det vil si at den tidligere låneandelen blir omgjort til stipend. Man kan få foreldrestipend i inntil 49 uker for barn født fra og med 15. august 2014. Får man mer enn ett barn samtidig, legges det til fem uker for hvert barn mer enn ett. Faller hele eller deler av permisjonstiden i sommerferien, får man foreldrestipend også i denne perioden. Mottak av foreldrestipend betyr altså ikke at man får utbetalt mer penger enn før. Man kan imidlertid ha rett til forsørgerstipend i tillegg. Så lenge man oppfyller vilkårene for å få foreldrestipend og foreldrepenger, kan man motta disse ytelsene samtidig.

Hvor mye man får, er avhengig av om man var i fulltids- eller deltidsutdanning i opptjeningsperioden, og person- og kapitalinntekten til en eventuell ektefelle/samboer med felles barn.

I perioder der man mottar foreldrestipend, blir ikke stipendet behovsprøvd mot egen inntekt eller formue. Det vil si at eventuelle opptjente rettigheter til foreldrepenger fra NAV ikke påvirker retten til foreldrestipend. Dersom ektefelle/samboer får foreldrepenger fra NAV, kan det ha betydning for foreldrestipendet som den som er student, kan få fra Lånekassen.

Tabell 12.7 Eksempler på utbetaling av foreldrestipend til student med barn

Høyere og annen utdanning – fulltidsutdanning¹

Per måned – ett barn

Ektefelle/samboer har person- og kapitalinntekt i 2015 under 367 278 kroner per år²

11 672 kr

Ektefelle/samboer har person- og kapitalinntekt mellom 367 278 kroner og ca. 399 000 kroner

10 092 kr – 11 672 kr

Ektefelle/samboer har person- og kapitalinntekt høyere enn ca. 399 000 kroner

10 092 kr

Enslig forsørger med overgangsstønad

11 672 kr

¹ Er man i deltidsutdanning, vil man få stipend i forhold til studiebelastningen.

² Grensen for person- og kapitalinntekt for ektefelle/samboer for forsørgerstipend i 2015 er 367 278 kroner og 379 215 kroner i 2016.

Kilde: lanekasssen.no

12.3.3 Forsørgerstipend

I tillegg til foreldrestipend kan studenter med barn få forsørgerstipend dersom man bor sammen med barn som er 16 år eller yngre. Samværet med barnet må overstige 40 prosent for å få stipendet. Mor og far kan få forsørgerstipend samtidig. Forsørgerstipend kan man få så lenge man er i utdanning, også etter at man har hatt en periode med foreldrestipend.

Stipendet er behovsprøvd. Inntekten og formuen for den som søker, og en eventuell ektefelle/samboer må være lavere enn grensene i forskriften (se tabell 12.8).

Dersom man er samboer med felles barn, behandles man som gift. Hvis søker og samboer ikke har barn sammen, regnes ikke samboerens inntekt eller formue med i grunnlaget for forsørgerstipend.

Med ett barn kan man få inntil 1 580 kroner i måneden, og med to barn inntil 1 580 kroner per måned for hvert av barna. Dersom man har flere enn to barn, kan man få inntil 1 029 kroner per måned for hvert barn over to.

Elever med ungdomsrett i vanlig videregående opplæring kan også ha rett til forsørgerstipend. Satsene er de samme som for studenter i høyere utdanning.

Tabell 12.8 Forsørgerstipend etter ektefelle/samboers inntekt

Inntekt¹

1 barn

2 barn

3 barn

Mindre enn 367 278 kr

1 580 kr

3 160 kr

4 189 kr

370 000 kr

1 444 kr

3 024 kr

4 053 kr

385 000 kr

694 kr

2 274 kr

3 303 kr

400 000 kr

0 kr

1 524 kr

2 553 kr

¹ Person- og kapitalinntekt for ektefelle / samboer med felles barn i 2015.

Kilde: lanekassen.no

12.3.4 Rentefritak

Når man er ferdig med studiene og ikke har krav på støtte fra Lånekassen, kan den av foreldrene som har omsorgen for barnet, få rentefritak i inntil tolv måneder etter fødsel, avhengig av inntekt fra omsorgspersonen. For å få rentefritak for tolv måneder må årlig inntekt ikke overstige 200 073 kroner (per 2016). Det kan også gis rentefritak ved omsorgsarbeid for barn mellom ett og ti år dersom inntekten ikke overstiger den til enhver tid gjeldende grense. Rentefritak blir vurdert i forhold til inntekt hos ektefelle/samboer.

12.3.5 Utdanningsstøtte til elever i videregående skole

Elever med rett til videregående opplæring får også utdanningsstøtte. Støtteordningen består i hovedsak av tre elementer: utstyrsstipend, bostipend og grunnstipend. Alle elever kan få et ikke-behovsprøvd utstyrsstipend som gis etter tre satser, avhengig av hvilket utdanningsprogram de går på. Bostipendet gis til elever som har en reisevei på over 40 km eller mer mellom bosted og lærested, eller en reisetid på over tre timer per dag. Grunnstipendet er en behovsprøvd ordning som skal bidra til å dekke levekostnader for elever som kommer fra familier med særlig svak økonomi.

Dagens støtteordning for elever i videregående skole ble etablert undervisningsåret 2003/2004. I undervisningsåret 2015/2016 ble det gjennomført større endringer i grunnstipendet og i muligheten for å ta opp lån. Endringen i låneadgangen innebar at man gikk fra en behovsprøvd ordning til kun å gi elever som er 18 år eller eldre, og som ikke bor sammen med foreldrene, muligheten til å ta opp lån. Det er også gjennomført noen mindre endringer i bostipendet fra og med undervisningsåret 2016/2017, med behovsprøving mot lærlingeinntekt.

Før endringene ble det kun behovsprøvd mot inntekten til den forsørgeren eleven bodde hos. Dersom eleven bodde sammen med forelderen som tjente minst, kunne vedkommende få stipend selv om han eller hun samtidig fikk penger av den andre forelderen. Etter regelendringene er det slik at inntektene til begge foreldrene legges til grunn når man vurderer om eleven har behov for grunnstipend, og inntektsgrunnlaget er endret fra alminnelig inntekt og formue til summen av personinntekt og netto positive kapitalinntekter. Den høyeste stipendsatsen ble også økt med 1 000 kroner per måned, og antallet satser ble redusert fra 30 til 3. Inntektsgrensene er fastsatt med utgangspunkt i inntektsgrensene i bidragsforskottsordningen.

Stipendet skal som hovedregel behovsprøves mot begge forsørgernes inntekt, uavhengig av om eleven bor sammen med begge forsørgerne. Det er i regelverket gitt unntak fra denne hovedregelen i tilfeller der det er dokumentert at eleven ikke kan få tilskudd fra en av forsørgerne av særlig tyngende sosiale grunner.

12.3.6 Omfang og bruk av Lånekassens ordninger

Bruken av støtte fra Lånekassen har som nevnt økt kraftig over tid. I takt med at det blir mer vanlig å ta høyere utdanning, har også støtten fra Lånekassen blitt mer tilgjengelig, gjennom både automatisering og digitalisering av tjenestene.

Basisstøtten per undervisningsåret 2016/2017 var på 103 950 kroner for et fulltidsstudium. Den gjennomsnittlige støtten lå i undervisningsåret 2014/2015 på rett i overkant av 100 000 kroner. Basisstøtten utbetales i utgangspunktet som lån, men inntil 40 prosent av lånet kan bli omgjort til stipend etter bestått eksamen. Vilkårene for omgjøring til stipend er at man ikke bor sammen med foreldrene, at man har inntekt, trygd eller formue under gjeldende grenser, og at man består utdanningen man har fått støtte til. For 2016 var inntektsgrensen for studenter som hadde fått støtte hele året, 168 059 kroner. Trygdeytelser med samme fribeløp er foreldrepenger, sykepenger, dagpenger under arbeidsledighet og adopsjonspenger. Trygdeytelser med lavere fribeløp er stønad til enslig mor eller far, arbeidsavklaringspenger, uføretrygd, barnepensjon, etterlattepensjon, alderspensjon, introduksjonsstønad og kvalifiseringsstønad. For å beholde maksimalt stipend kan man ikke ha inntekter fra disse trygdene over 89 922 kroner i 2016. Formuesgrensen for å beholde maksimalt stipend var i 2016 382 339 kroner for enslig søker, og 734 314 kroner samlet for søker og ektefelle/samboer med felles barn.

Tabell 12.9 Mottakere av stipend og lån fra lånekassen 2005–2015. Antall

2014–2015

2009–2010

2004–2005

Antall elever og studenter i utdanning med rett til støtte

516 300

453 200

412 800

Antall støttesøkere

422 282

359 859

298 455

Antall støttemottakere

397 306

345 959

274 438

Antall låntakere

231 663

195 441

203 978

Antall stipendmottakere (eks. utdanningsstipend)

257 100

223 030

171 089

Antall stipend (eks. utdanningsstipend)

388 999

346 286

283 057

Utbetalt lån (i mill. kr)

21 524

15 671

13 574

Utbetalt stipend (i mill. kr)

4 021

3 226

3 224

Lån og stipend i alt (i mill. kr)

25 545

18 897

16 798

Kilde: Lånekassens årsrapport for 2015

Ifølge Lånekassens årsrapport for 2015 var det 365 elever i videregående opplæring som fikk foreldrestipend, og 146 elever som fikk forsørgerstipend i undervisningsåret 2014/2015. Blant studenter var det 3 697 som fikk foreldrestipend og 18 116 som fikk forsørgerstipend.

Tabell 12.10 Foreldrestipend etter kjønn. 2010/11–2014/15. Antall

Undervisningsår

Kvinner

Menn

Totalt

2014/15

3 829

233

4 062

2013/14

3 694

152

3 846

2012/13

3 744

174

3 918

2011/12

4 100

194

4 294

2010/11

4 338

165

4 503

Kilde: Lånekassens årsrapport for 2015

Antallet mottakere av foreldrestipend gikk ned fra undervisningsåret 2010/2011 til undervisningsåret 2013/2014, fra 4 503 til 3 846, for så å stige noe i undervisningsåret 2014/2015 til 4 062.

Det er i all hovedsak kvinner som mottar foreldrestipendet. I skoleåret 2014/2015 var 94 prosent av mottakerne kvinner. Det synes ikke å være noen tendens til økning i antallet menn som mottar foreldrestipend.

Rentefritak på grunn av fødsel er relativt lite brukt sammenlignet med rentefritak på andre grunnlag. I 2015 var det 2 222 personer som fikk rentefritak på grunn av fødsel eller adopsjon.

12.3.7 Hvem er studenter med barn?

Norske studenters levekår undersøkes med jevne mellomrom ved hjelp av utvalgsundersøkelser gjennomført av Statistisk sentralbyrå. Den siste undersøkelsen, Levekår blant studenter 2010,[721] ble gjennomført i 2010/2011. Studenter mellom 19 og 34 år fra en rekke ulike utdanningsinstitusjoner har latt seg intervjue om studier og hverdagsliv. Totalt ble 2 178 studenter intervjuet. Av de intervjuede studentene var 57 prosent kvinner og 43 prosent menn, noe som reflekterer at det er flere kvinnelige enn mannlige studenter. Studenter i aldersgruppen 22–24 år utgjorde 40 prosent av utvalget.

I denne undersøkelsen bodde 7 prosent av studentene sammen med egne barn, 2 prosent var enslige forsørgere, og par uten barn utgjorde omtrent 25 prosent av utvalget. Undersøkelsen ga ikke opplysninger om hvor mange som faktisk får barn i løpet av studiene.

En europeisk utvalgsundersøkelse, Eurostudent V, har sett på sosiale og økonomiske forhold blant studenter i Europa.[722] I rapporten fra undersøkelsen presenteres det en del demografiske kjennetegn for studenter i Europa.

Ifølge undersøkelsen har nesten halvparten av alle norske studenter arbeidserfaring før de begynner på høyere utdanning.[723] Dette er det høyeste nivået i Europa. Dette kan henge sammen med at studentpopulasjonen i Norge, sammen med den i Sverige, har den høyeste gjennomsnittsalderen, 29 år, i Europa. Litt over halvparten, 52 prosent, av norske studenter er over 25 år.

Sammenlignet med den norske Levekårsundersøkelsen fra 2010, som finner at omtrent 9 prosent av studentene hadde barn, finner den europeiske undersøkelsen at 25 prosent av studentene i Norge har barn. Den samme undersøkelsen oppgir at nivået i Sverige er på 21 prosent, i Finland på 17 prosent og i Danmark på 13 prosent. Det er uklart hva som er opphavet til denne store differansen i anslaget på hvor mange studenter som har barn.[724]

Undersøkelsen viser videre at i overkant av 70 prosent av de norske studentene med barn er 30 år eller eldre, og at det at de har relativt mange barn, henger sammen med en høyere alder på norske studenter.

12.3.8 Studenter med barn og deres levekår

Forskningen som er gjort på studenters levekår, er gjerne rettet mot studenter generelt og fokuserer i mindre grad særskilt på studenter med barn, men noen studier belyser i en viss grad de økonomiske rammebetingelsene for studenter med barn.

Levekårsundersøkelsen blant studenter fra 2010 er i ettertid fulgt opp med en ny rapport.[725] I denne rapporten er intervjudata fra Levekårsundersøkelsen satt sammen med registerbaserte inntektsdata. Rapporten tar for seg ulike aspekter ved studenters økonomiske situasjon.

I rapporten kommer det frem at støtten fra Lånekassen utgjorde under halvparten av studentenes inntekter. Omtrent 60 prosent av studentene arbeider ved siden av studiene. Dette stemmer overens med internasjonale resultater og er ikke unikt i europeisk sammenheng.[726] I over en fjerdedel av de europeiske landene er arbeidsmarkedsdeltakelsen blant studenter på over 60 prosent.

Median yrkesinntekt for studenter var omtrent 97 000 kroner i 2010, en økning på 34 prosent i realverdi siden levekårsundersøkelsen for studenter i 2005. I analysen av studentenes økonomi er inntekt etter skatt slått sammen med lån fra Lånekassen for å få et dekkende bilde av hvor mye penger studentene har til rådighet.

Tabell 12.11 Brutto yrkesinntekt, samlet støtte fra Lånekassen (stipend og lån) og disponibelt beløp etter ulike bakgrunnskjennetegn. Median og gjennomsnitt. 2010. Prosent og kroner

Brutto yrkesinntekt

Samlet støtte fra Lånekassen (stipend og lån)

Disponibelt beløp (inntekt etter skatt inkludert studielån)

Gj.snitt

Median

Andel med beløp

Gj.snitt

Median

Andel med beløp

Gj.snitt

Median

Andel med beløp

I utvalget

I alt

113 800

87 000

94

74 000

88 300

91

168 600

159 700

100

2 161

Kjønn

Menn

117 500

84 800

92

74 200

88 300

88

167 300

155 500

100

935

Kvinner

111 100

88 200

96

73 800

88 300

93

169 500

161 800

100

1 226

Alder

19–21 år

74 300

64 300

93

71 700

88 300

94

133 100

132 100

100

711

22–24 år

107 400

90 100

96

79 400

88 300

95

169 100

163 900

100

859

25–34 år

170 800

140 900

93

67 900

62 400

81

210 400

194 800

100

591

Husholdningstype

Enslige

103 900

78 300

95

74 700

88 300

95

162 800

154 800

100

1 243

Enslige som bor hos foreldre

101 200

86 000

89

66 300

69 100

69

130 200

131 200

100

218

Enslige forsørgere

113 100

69 400

86

81 000

102 500

91

312 900

340 900

100

35

Par uten barn

123 800

99 400

97

73 500

88 300

92

174 400

167 800

100

542

Par med barn

197 300

169 200

87

77 600

88 300

77

228 000

212 200

100

123

Arbeid per uke

Arbeider ikke

71 500

49 000

86

73 400

88 300

93

139 000

130 800

100

864

1–9 timer i uka

93 900

80 000

99

77 000

88 300

96

161 400

160 000

100

536

10–34 timer i uka

152 900

132 900

100

73 000

88 300

89

199 500

190 300

100

705

35 timer eller mer i uka

385 900

393 200

96

45 700

43 800

29

303 800

298 800

100

56

Antall semestre

1–3 semestre

82 900

65 500

93

59 400

45 200

92

129 300

125 300

100

468

4–6 semestre

102 600

82 300

94

82 300

88 300

95

170 300

162 800

100

887

7 semestre el. mer

144 000

114 700

95

73 000

88 300

85

189 900

176 200

100

797

Utdanningsinstitusjon

Universiteter

104 300

77 700

93

72 600

88 300

90

159 500

148 900

100

1 155

Høyskoler

123 800

96 400

95

70 900

88 300

91

174 200

164 400

100

833

BI og Campus Kristiania

127 700

98 000

97

97 600

71 800

92

201 800

195 400

100

173

Studiebrøk

Heltid

106 700

84 500

94

74 500

88 300

93

165 400

158 800

100

2 054

Deltid

245 200

235 700

98

53 200

44 500

47

229 900

217 100

100

107

Boforhold

Studentbolig

90 900

69 500

91

72 400

88 300

94

148 400

141 900

100

323

Eier

179 800

137 100

94

72 800

88 300

83

216 400

204 700

100

375

Leier

102 000

81 600

96

75 500

88 300

96

165 300

158 400

100

1 261

Beregningene er kun for de som har et beløp som er større enn 0

Kilde: Levekår blant studenter 2010, Statistisk sentralbyrå

En oversikt over studentenes brutto yrkesinntekt, støtte fra Lånekassen og disponibelt beløp er vist tabell 12.11. I motsetning til kjønnsfordelingen ellers i befolkningen er det kvinnelige studenter som i størst grad har yrkesinntekt. Samtidig har de også noe høyere medianinntekt enn mannlige studenter: 88 200 mot 84 800 kroner. Mannlige studenter har likevel en høyere gjennomsnittsinntekt.

Hva gjelder studenter med barn, har disse både den høyeste og laveste yrkesinntekten blant studentene. Det er enslige forsørgere som har lavest yrkesinntekt med en medianinntekt på 69 400 kroner, og er også gruppen med den laveste andelen som har yrkesinntekt. Par med barn har den klart høyeste yrkesinntekten blant studenter med en medianinntekt på 169 200 kroner.

Ser man på samlet støtte fra Lånekassen, er det imidlertid enslige forsørgere med barn som har den høyeste støtten, med en medianinntekt på 102 500 kroner, mot 88 300 kroner blant par med barn (som for øvrig er det samme medianbeløpet enslige og par uten barn mottar). Enslige forsørgere har også det klart høyeste disponible beløpet, langt over hva par med barn har. Medianen for disponibelt beløp blant enslige forsørgere er 340 900 kroner, mot 212 200 kroner blant par med barn. Dette er en uventet stor forskjell. Det er verdt å merke seg at antallet enslige forsørgere i utvalget kun er 35, så det er mulig at resultatet er påvirket av en viss utvalgsskjevhet. En annen mulig forklaring er at enslige forsørgere som studerer, mottar andre ytelser som gis til enslige forsørgere, som utvidet barnetrygd, overgangsstønad og lignende.

Figur 12.7 Studenter med lavinntekt (EU-skala). Disponibelt beløp (inntekt etter skatt inkludert studielån) etter ulike bakgrunnskjennetegn. 2010. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Det er i tilknytning til oppfølgingen av levekårsundersøkelsen blant studenter også beregnet hvor fremtredende lavinntekt er blant studentene i utvalget. Normalt regnes ikke lån som inntekt, men i denne studien er lån fra Lånekassen inkludert i det disponible beløpet. Lavinntektsmålet som er benyttet, er EU 60.[727] Det er store forskjeller på omfanget av lavinntekt i ulike typer studenthusholdninger, som figur 11.3 viser. Andelen med lavinntekt synker med alder og studietid. Menn har oftere lavinntekt enn kvinner. Enslige studenter har den største andelen lavinntekt, men enslige forsørgere har den absolutt laveste andelen med lavinntekt. Blant dem som lever i parforhold, er omfanget av lavinntekt høyere blant par med barn enn blant par uten barn.[728]

Figur 12.8 Studenter med lavinntekt (EU-skala). 2010. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå

I perioden fra undervisningsåret 2005/2006 til undervisningsåret 2014/2015 har støttebeløpet fra Lånekassen, i faste kroner, ligget relativt stabilt, men det var en liten økning i undervisningsåret 2014/2015. Det skulle tilsi at studentenes realinntekt har vært relativt stabil i perioden.

Det kan argumenteres for at det er for snevert kun å se på prisveksten når man skal vurdere hvorvidt verdien av studielånet har steget eller sunket. Den generelle velstandsveksten i samfunnet må også tas i betraktning.

Grunnbeløpet i folketrygden (G) justeres hvert år i takt med forventet lønnsutvikling, og reflekterer derfor til en viss grad den generelle velstandsveksten. Måles studielånet mot G, har realverdien av studielånet sunket siden slutten av 1990-tallet. I undervisningsåret 2002/2003 var studielånet på 1,48 G, mot 1,12 G i undervisningsåret 2015/2016. Dette kan indikere at den generelle økonomiske situasjonen for studenter som lever på studielån alene, har blitt dårligere i perioden.

Det er ikke umiddelbart klart hva som er en god sammenligningsgruppe hvis man skal se på hvordan studenter har det i forhold til andre i samfunnet. Omfanget av lavinntekt i hele befolkningen, unntatt studenter, var i 2014 10,8 prosent, ifølge tall fra SSB (EU 60). De gruppene i befolkningen som i størst grad har lavinntekt, når man ser bort fra studenter, er sosialhjelpsmottakere, langtidsledige og unge aleneboende. Det er unaturlig å sammenligne studenter med disse gruppene på grunn av flere forhold. Studenter er for det meste i en midlertidig situasjon med lavinntekt, som varer mens man studerer, og som for de aller fleste vil være et permanent forbigått stadium etter at studiene er ferdige. Figuren over viser at studenter har en langt høyere andel i lavinntekt enn befolkningen generelt. Blant studentpar med barn var i 2010 andelen i lavinntekt ca. 30 prosent, mot rundt 6 prosent for par med barn i hele befolkningen. Imidlertid har enslige forsørgere som er studenter, noe mindre omfang av lavinntekt enn enslige forsørgere i hele befolkningen. Dette kan henge sammen med at denne gruppen i langt større grad er mottakere av offentlige overføringer som ikke er avhengige av om man er student eller ikke.

I tillegg har boligprisene, særlig i de store byene, økt i samme periode. Tall fra SSBs boligprisindeks viser en jevn økning fra 1996 og fremover. Studenters gjennomsnittlige utgifter til bolig økte med 16 prosent fra 2005 til 2010 og var i 2010 på 54 000 kroner. Median boutgift for enslige forsørgere var betraktelig høyere, på 85 800 kroner, og den for par med barn enda høyere, på 108 000 kroner.[729]

Halvparten av studentene bruker mer enn en fjerdedel av husholdningsinntekten på boutgifter, og har dermed høy boutgiftsbelastning. Høy boutgiftsbelastning er her definert som at husholdningen bruker mer enn 25 prosent av sin samlede inntekt etter skatt på husleie eller renter og avdrag. Blant enslige forsørgere er det 32 prosent med høy boutgiftsbelastning, og blant par med barn 44 prosent. I den sistnevnte gruppen har imidlertid andelen med høy boutgiftsbelastning økt radikalt fra 2005, fra 13 prosent til 44 prosent. Det er kun denne gruppen som har hatt en slik økning.[730]

På bakgrunn av den forskningen som er gjort på studenters økonomiske situasjon, ser det ikke ut til at studenter med barn kommer spesielt dårlig ut når det gjelder disponibel inntekt. Dette gjelder både studenter som er enslige forsørgere, og studentpar med barn. Det synes derfor ikke å være tilfellet at det å få eller ha barn mens man studerer, finansielt er til hinder for å gjennomføre studiene.

12.3.9 Studiefinansiering i andre nordiske land

Danmark

Støtten til finansiering av studier i Danmark ligner i all hovedsak på den norske ordningen med Lånekassen. Det knytter seg de samme betingelsene til støtten, blant annet at man er aktiv student, ikke tjener for mye ved siden av studiene, og at man ikke mottar annen offentlig støtte.

Statens utdannelsesstøtte (SU) er et stipend. Støtten utbetales vanligvis gjennom et klippekort som har en overordnet ramme på 70 klipp. Det vil si 70 måneders støtte, noe som tilsvarer seks års studier. Antallet klipp som utdeles, tilsvarer utdannelsens normerte tid.

Satsen for videregående utdannelser (tilsvarer høyskole/universitet) er per 2016 på 5 941 DKK per måned før skatt.

Hvis man mottar SU, kan man også søke om SU-lån. Lån tildeles for ett år av gangen. Det løper renter på lånet mens man studerer, og til det er tilbakebetalt. SU-lånet er per 2016 på 3 040 DKK per måned.

Får man barn under studiene, kan man få ekstra SU i form av flere klipp. Mødre kan få tolv ekstra klipp, mens fedre kan få seks klipp. Det er stor frihet til å velge når man vil ta ut den ekstra støtten. Det er et krav om at man er aktiv student måneden før ekstra SU utbetales, men det er ikke krav om studieaktivitet mens man benytter ekstra SU. Mor kan velge å overføre inntil seks av sine tolv måneder til far dersom han også er aktiv student.

Studenter som forsørger barn, kan ta opp et supplerende forsørgerlån i tillegg til SU-lånet. Forsørgerlånet er per 2016 på 1 521 DKK per måned. Vilkåret for å ta opp forsørgerlånet er at man er biologisk forelder eller adoptivforelder til et barn under 18 år, og at barnet har folkeregisteradresse hos den som søker.

I tillegg til ekstra stipend og lån får studenter med barn også et høyere fribeløp, og kan derfor tjene mer. Som i Norge kan ekstra SU kombineres med barselpenger hvis man har opptjent rettigheter til dette.

Finland

Finsk studiestøtte gis til personer som har fylt 17 år, til heltidsstudier etter grunnskolen. Studiestøtten består av tre elementer: studiepenger, boligtilskudd og statsgarantert studielån. Det er Folkpensionsanstalten som er ansvarlig for studiestøtten i Finland.

De generelle forutsetningene for tildeling av studiestøtte er at man er tatt opp som student ved et studiested, og at man har status som heltidsstudent. I tillegg er det krav om en viss studieprogresjon, samt at man har et faktisk behov for økonomisk støtte.

Studiestøtten for leseåret utbetales normalt fra september til mai. Studiestøtte for studier i sommermånedene krever en særskilt søknad. Tildeling av og størrelse på boligstøtte varierer med boligform og -kostnader.

For dem som mottar studiestøtte, er det fastsatt spesielle inntektsgrenser for hvor mye man kan tjene ved siden av studiestøtten. Dersom inntektsgrensen overskrides, blir en del av studiestøtten krevd tilbakebetalt. Det er studentens egne inntekter som bestemmer hvor mange måneder i året man kan få støtte. Foreldrenes inntekt bestemmer det totale beløpet man kan få i studiestøtte. Per 2016 var årsinntektsgrensen fra 22 300 EUR (for én støttemåned i kalenderåret) til 7 920 EUR (for tolv støttemåneder i kalenderåret).

I 2016 var beløpet for månedlige studiepenger (som tilsvarer stipend) opp til 250 EUR. Beregning av boligtilskudd er underlagt en rekke forutsetninger om inntekts- og boligsituasjonen. Studielånets størrelse var på samme tidspunkt 400 EUR per måned for studenter over 18 år.

Sverige

Studiefinansieringen i Sverige er også innrettet på samme måte som i Norge. Støtten forvaltes av Centrala studiestönadsnämnden og består av en stipenddel og en lånedel.

På høyskolenivå kan man få 2 815 SEK i stipend og 7 088 SEK i lån per måned. Kravet er at man studerer minst 50 prosent.

Sverige har ikke samme type støtte til foreldrepermisjon for studenter som Lånekassen og SU har. Studenter som får barn i Sverige, får minstesatsen i föräldrapenning fra Försäkringskassan. Dette utgjør 250 SEK per dag, ca. 7 500 per måned. For reglene knyttet til föräldrapenning, se avsnitt 10.1.5. Dersom man hadde en inntekt før eller under studiene som kvalifiserte til en høyere sats, legges denne til grunn for støtten.

Har man omsorg for barn, kan man få ekstra lån og stipend. For ett barn får man 584 SEK i ekstra stipend per måned. For to–fem barn er tillegget henholdsvis 956, 1 148, 1 340 og 1 532 SEK per måned. Man kan også få et tilleggslån på 3 508 SEK per måned.

12.4 Trygdeytelser til foreldre utenfor arbeidsmarkedet

Flere av trygdeytelsene rettet mot personer utenfor arbeidsmarkedet har et eget barnetillegg. Hensikten er å gi foreldre økonomisk kompensasjon for ekstra forsørgeransvar. Her beskrives barnetillegg til arbeidsavklaringspenger og uføretrygd som reguleres i folketrygdloven, samt økonomisk stønad (økonomisk sosialhjelp) og barnetillegg til kvalifiseringsstønad som reguleres i sosialtjenesteloven.

Mottakere av dagpenger og tiltakspenger kan også motta barnetillegg. Dette er ytelser som går til personer som midlertidig er uten arbeid, men hvor mottaker anses som en del av arbeidsstyrken. For mottakere av dagpenger gis det et generelt barnetillegg på 17 kroner per dag per barn, fem dager per uke. Dagpenger inngår i det sosiale sikkerhetsnettet, og er utformet med sikte på aktiv jobbsøking, blant annet gjennom aktivitetskrav, mobilitetskrav og sanksjoner. Arbeidssøkere som deltar i arbeidsmarkedstiltak, og som ikke har rett til andre ytelser til livsopphold, kan få tiltakspenger. Tiltakspengene skal dekke utgifter til livsopphold for de dagene arbeidssøkeren deltar i tiltak. Barnetillegg til tiltakspenger gis for hvert barn under 16 år når tiltaksdeltakeren forsørger barnet, uavhengig av om barnet bor hos tiltaksdeltakeren eller ikke. Barnetillegget er på 44 kroner per dag. Tiltakspenger og eventuelt barnetillegg gis per dag tiltaksdeltakeren faktisk deltar på tiltaket, og beregnes på bakgrunn av meldekort og manuelt registrert fravær.[731] Personer som har fylt 67 år, og som mottar hel alderspensjon etter folketrygdloven kapittel 19, kan motta et behovsprøvd barnetillegg for hvert barn han eller hun forsørger. Tillegget utgjør 20 prosent av minste pensjonsnivå med høy sats, det vil si 2 996 kroner per måned (per september 2016). Utvalget går ikke nærmere inn i disse ordningene.

12.4.1 Arbeidsavklaringspenger (AAP)

Arbeidsavklaringspenger (AAP) skal sikre inntekt for personer som har nedsatt arbeidsevne, men som mottar aktiv behandling, deltar på arbeidsrettede tiltak eller får annen oppfølging med sikte på å skaffe seg eller beholde arbeid. For å ha rett til AAP skal arbeidsevnen være nedsatt med minst 50 prosent på grunn av sykdom, skade eller lyte. Det er mulig å kombinere mottak av AAP med lønnsarbeid. Arbeidsavklaringspenger beregnes på grunnlag av tidligere pensjonsgivende inntekt opp til seks ganger grunnbeløpet i folketrygden (550 440 kroner i 2016). Ytelsen gis med 66 prosent av pensjonsgivende inntekt siste år, eller gjennomsnittet av den pensjonsgivende inntekten de tre siste kalenderårene, regnet fra året før arbeidsevnen ble satt ned. Alle er sikret en minste årlig ytelse på 2 G. Ytelsen gis så lenge det er nødvendig for at mottakeren skal kunne gjennomføre aktivitet med sikte på å komme i arbeid, men kan som hovedregel likevel ikke gis lenger enn fire år.

Mottakere av arbeidsavklaringspenger som forsørger barn under 18 år, får et barnetillegg på 27 kroner per barn fem dager i uken, totalt 7 020 kroner i året per barn. Barnetillegget inntektsprøves ikke, men AAP inklusive barnetillegg kan ikke utgjøre mer enn 90 prosent av mottakerens grunnlag for AAP. Arbeidsavklaringspengene inklusive barnetillegget reduseres mot arbeid på grunnlag av antall timer vedkommende har vært eller kunne ha vært i arbeid i løpet av én uke.

Mottakere av arbeidsavklaringspenger som går på arbeidsrettede tiltak, eller som utredes med tanke på tiltaksdeltakelse, kan få tilleggsstønader. Dette inkluderer for eksempel kompensasjon for utgifter til barnetilsyn som personen har i forbindelse med deltakelse på arbeidsrettede tiltak. Fra 2016 er satsene 103 kroner per dag for første barn og 56 kroner for øvrige barn.

Historikk om barnetillegg til arbeidsavklaringspenger

Arbeidsavklaringspenger ble innført i mars 2010 og erstattet de tre tidligere ytelsene rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad.

Tidligere ble attførings- og rehabiliteringspenger beregnet på samme måte som uførepensjon, men etter en større reform i 2002 ble det innført egne beregningsregler. Begrunnelsen for endringen var at man ikke ønsket å beregne kortvarige ytelser etter de samme kriteriene som varig uførepensjon, noe man hadde gjort frem til da.

Barnetillegget til attførings- og rehabiliteringspenger ble før reformen beregnet på samme måte som barnetillegget i uføre- og alderspensjonen, en behovsprøvd utbetaling som da tilsvarte 25 prosent av 1 G for hvert barn. Reformen innebar også at man gikk over fra et behovsprøvd til et standardisert barnetillegg. Det standardiserte barnetillegget ble opprinnelig satt til 17 kroner per barn, tilsvarende barnetillegget i dagpengeordningen. Det nye standardtillegget var mye lavere enn det tidligere behovsprøvde tillegget. I 2006 ble satsen økt fra 17 til 27 kroner per barn per dag.

I forbindelse med innføringen av arbeidsavklaringspenger ble det igjen debatt om hvorvidt barnetillegget skulle gis som et standardisert eller et behovsprøvd tillegg.[732] Konklusjonen falt på et standardisert barnetillegg på 27 kroner per dag for hvert barn, fem dager i uken. Kronebeløpet samsvarer med det som da gjaldt for rehabiliteringspenger og attføringspenger. Begrunnelsen for å velge et standardisert tillegg var at behovsprøvde tillegg er mer kompliserte, og kan skape «stønadsfeller» ved å redusere den økonomiske lønnsomheten av å øke arbeidsinntekten.

Etter at arbeidsavklaringspenger ble innført i mars 2010, økte antallet mottakere frem til sommeren 2011. Deretter har antallet mottakere avtatt. Nedgangen i gjennomsnittlig antall mottakere i 2014 var spesielt stor. Dette må sees i sammenheng med en betydelig økning i overgangen fra arbeidsavklaringspenger til uførepensjon. Økningen var ventet blant annet fordi en del av personene som ble overført til arbeidsavklaringspenger fra de tidligere ordningene rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad, nådde den generelle maksimale varigheten på arbeidsavklaringspenger i februar 2014. En del av disse har hatt overgang til uførepensjon i 2014. Mange av disse hadde gått lenge på helserelaterte ytelser uten å komme tilbake i arbeid.

Bruk av barnetillegget til arbeidsavklaringspenger

Det totale antallet mottakere av AAP har gått ned siden 2011; dette gjelder også mottakere av AAP med barnetillegg. I toppåret 2011 mottok 87 500 personer barnetillegg. Dette er redusert til 73 000 personer i 2015, som innebærer en nedgang på 17 prosent over fire år. To av tre av mottakerne av barnetillegg i 2015 var kvinner.

Det er betydelig færre personer som mottar tilleggsstønaden til AAP enn barnetillegget, og antallet mottakere har vært nedadgående. For eksempel mottok 1 200 mottakere av AAP i 2014 også tilleggsstønaden.

Figur 12.9 Mottakere av barnetillegg til arbeidsavklaringspenger og tilleggsstønad til barnetilsyn. 2010–2015. Antall

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

For mottakere av AAP som forsørger barn under 18 år, er det mest vanlig å forsørge ett barn; dette gjelder nær halvparten av mottakerne av barnetillegg i AAP. Drøyt én av tre mottar barnetillegg for to barn, mens 16 prosent mottar barnetillegg for tre eller flere barn.

Tabell 12.12 Mottakere av barnetillegg til arbeidsavklaringspenger etter antall barn. 2015. Antall1

Antall barn

Mottakere av AAP med barnetillegg

Prosentandel

1

35 926

47

2

28 249

37

3 eller flere

12 283

16

Totalt

76 458

100

¹ Summen av antallet mottakere her er høyere enn i den totale oversikten over mottakere av AAP med barnetillegg. Dette skyldes at mottakere av AAP som allerede er foreldre, og som får barn i løpet av året, blir talt to ganger.

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Flest mottakere av AAP med barnetillegg er født i Norge, 79 prosent i 2015. Dernest følger mottakere født i Irak (2 prosent) og Pakistan (1,2 prosent). De neste landene på listen er mottakere fra Tyrkia, Sverige og Iran.

Fordelingsprofil på barnetillegg til arbeidsavklaringspenger

Barnetillegget til arbeidsavklaringspenger er et standardisert beløp per barn og er i utgangspunktet uavhengig av mottakers inntekt før AAP.[733] Barnetillegget til AAP har dermed ikke den samme målrettede fordelingsprofilen mot barnefamilier med lavinntekt som eksempelvis det behovsprøvde barnetillegget til uføretrygd. Samtidig kan behovsprøvde tillegg føre til en reduksjon i den økonomiske lønnsomheten av økt arbeidsinntekt og gi innelåsingseffekter[734] ved at insentivet til å finne en jobb reduseres. En slik «stønadsfelle» – hvor de økonomiske insentivene på kort sikt kan bidra til at personer forblir på et relativt lavt inntektsnivå også på lengre sikt, selv om de har mulighet til å øke inntekten over tid gjennom deltakelse i arbeidsmarkedet – reduseres med det standardiserte barnetillegget. Dette gir sterkere insentiver for den enkelte til å øke arbeidsinntekten, og vil på lengre sikt kunne gi positive effekter med hensyn til fordeling.

Begrensningen som innebærer at arbeidsavklaringspenger, inklusive barnetillegget, ikke kan utgjøre mer enn 90 prosent av beregningsgrunnlaget, gjør derimot størrelsen på barnetillegget til arbeidsavklaringspenger indirekte avhengig av tidligere inntekt. Avkortingsregelen antas imidlertid å ha liten praktisk betydning, og vil kun være relevant for mottakere med lave beregningsgrunnlag og svært mange barn. Eksempelvis vil en stønadsmottaker som har et beregningsgrunnlag som gir minsteytelse på 2 G, måtte ha ni barn for at taket skal slå inn.

Kvinnelige mottakere av barnetillegg til arbeidsavklaringspenger fordeler seg med lavere nivåer på utbetalt ytelse enn menn. Halvparten av kvinnelige mottakere av AAP med barnetillegg får utbetalt mindre eller det samme som minsteytelsen på 2 G (179 000 kroner per år i 2015). For menn er det 42 prosent som får ytelse i dette størrelsesintervallet, og median utbetalt ytelse for menn ligger i det høyere intervallet mellom 2 G og 3 G (268 500 kroner per år i 2015). Årsaken til at noen får utbetalt mindre enn minsteytelsen, er at AAP kan kombineres med lønnsinntekt. AAP avkortes da i forhold til hvor mange timer man jobber. Om lag 40 prosent av mottakerne av arbeidsavklaringspenger var registrert med et arbeidsforhold i 2015.

Tabell 12.13 Mottakere av barnetillegg til arbeidsavklaringspenger etter kjønn og mottatt årlig ytelse. 2015. Antall og prosent

Arbeidsavklaringspenger

Antall kvinner

Prosent kvinner

Antall menn

Prosent menn

Mindre eller lik 2 G

24 415

50

10 406

42

Mellom 2 og 3 G

18 055

37

6 896

28

Over 3 G

5 930

12

7 238

30

Totalt

48 400

100

24 540

100

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

12.4.2 Uføretrygd

Uføretrygd skal sikre inntekt til personer med en varig nedsatt inntektsevne på minst 50 prosent på grunn av varig sykdom, skade eller lyte. Varighetskravet utgjør dermed en viktig forskjell fra kravene til å motta arbeidsavklaringspenger.

Uføretrygden beregnes på grunnlag av gjennomsnittet av inntekten i de tre beste av de fem siste årene før uføretidspunktet. Inntekt over 6 G (550 440 kroner i 2016) regnes ikke med i grunnlaget. Uføretrygden tilsvarer 66 prosent av beregningsgrunnlaget. Minste årlige ytelse er 2,28 G (209 167 kroner i 2016) for personer som lever sammen med ektefelle eller samboer, men likevel 2,33 G (213 754 kroner i 2016) dersom personen mottar en uføretrygd som er en omregnet uførepensjon. Minste årlige ytelse er 2,48 G (227 515 kroner i 2016) for enslige. Uføretrygd avkortes mot arbeidsinntekt over en inntektsgrense, men på en slik måte at uføretrygd og arbeid alltid gir høyere inntekt enn kun uføretrygd.[735]

Uføretrygdede som forsørger barn under 18 år, kan ha krav på barnetillegg. Begrunnelsen for barnetillegget er at nivået på uføretrygden kan være lavt for personer med forsørgeransvar. Barnetillegget er behovsprøvd mot inntekt og utgjør inntil 0,4 G (37 030 kroner fra mai 2016) per barn per år. Uføregraden har ikke direkte betydning for nivået på barnetillegget, kun indirekte ved at arbeidsinntekt vil kunne påvirke tillegget gjennom behovsprøvingen. Nivået på fullt barnetillegg før behovsprøving reduseres forholdsmessig dersom trygdetiden er mindre enn 40 år. Det ytes ikke barnetillegg hvis barnet har egen inntekt som er større enn grunnbeløpet.

Behovsprøvingen av barnetillegg skjer ved at tillegget reduseres med 50 prosent av inntekt over et fribeløp. Fribeløpet varierer med antallet forsørgede barn og avhenger av om barnet eller barna bor sammen med en av eller begge foreldrene. Fribeløpet tilsvarer 4,6 G[736] (425 850 kroner i 2016) for ett barn som bor sammen med begge foreldrene, og 3,1 G (286 986 kroner i 2016) for ett barn som bor sammen med en av foreldrene. Det tas hensyn til pensjons- og arbeidsinntekter, herunder ytelser fra folketrygden som er pensjonsgivende inntekt. Når foreldrene bor sammen, skal begges inntekter medregnes. Det gjøres imidlertid et fradrag på 1 G i inntektene til den forelderen som ikke mottar barnetillegget. Fribeløpene reduseres forholdsmessig dersom trygdetiden er mindre enn 40 år. Fra 2016 er det innført et tak på samlet ytelse som innebærer at uføretrygd og barnetillegg til sammen ikke kan utgjøre mer enn 95 prosent av inntekt før uførhet. I 2015 ble det anslått at med innføringen av et tak på 95 prosent målt mot inntekt før uførhet (IFU) vil om lag 1 400 av eksisterende uføretrygdede få avkortet sine barnetillegg noe sammenlignet med de da gjeldende regler. Det er senere beregnet at om lag 370 mottakere av barnetillegg til uføretrygd blir berørt av taket på 110 prosent, som gjelder overgangstilfeller i 2016.

Barnetillegg til uføreytelser i Norden

Også de andre nordiske landene har særskilte ordninger for uføre. Når det gjelder barnetillegg til uføreytelser, varierer disse i de nordiske landene. Den danske førtidspensionen og den svenske sjukersättningen har ingen egne tillegg for forsørgere av barn som mottar disse stønadene. I Finland tilsvarer sjukpension den norske uføretrygdordningen. Mottakere av sjukpension kan få barnförhöjning for barn under 16 år. Dette barnetillegget utgjør i 2016 210 NOK i måneden per barn. Tillegget er skattefritt og justeres årlig. Mottakere av den islandske uføretrygdordningen som forsørger barn, får et tillegg på 1 740 NOK per måned per barn under 18 år.

Historikk om barnetillegg til uføretrygd

Fra innføringen av folketrygden i 1967 fikk uførepensjonister et tillegg på 25 prosent av grunnbeløpet for hvert barn under 18 år som ble forsørget.

I 1984 ble det innført en første form for behovsprøving av barnetillegget. Behovsprøvingen innebar at når ektefellen til uførepensjonisten hadde en arbeidsinntekt på 4 G eller mer, skulle barnetillegget for de tre første barna fastsettes til 12,5 prosent av 1 G. Begrunnelsen for endringen var et lavere behov for barnetillegg i de familiene hvor bare én av foreldrene var uførepensjonert mens ektefellen er yrkesaktiv.[737]

Fra 1991 ble det innført avkorting av barnetillegg ved redusert trygdetid. Endringen kom samtidig med flere innstramminger i folketrygden knyttet til opptjeningstid, som generelt ble begrunnet med at tilståtte ytelser må stå i et visst forhold til opptjeningstiden.[738]

Fra 1. mai 1998 ble fullt barnetillegg til uførepensjonister økt til 30 prosent av 1 G. Begrunnelsen var at økning av det behovsprøvde barnetillegget var en målrettet måte å nå dem som trengte det mest på.[739]

Fra 1. mai 2002 økte barnetillegget til uførepensjonister til 40 prosent av 1 G.[740] Begrunnelsen var blant annet at det daværende barnetillegget på 30 prosent av grunnbeløpet ble vurdert som lavt i forhold til de reelle kostnadene forbundet med å forsørge barn. Dette mente man gjaldt også når det ble tatt hensyn til barnetrygden. Daværende regjering ønsket å satse på målrettede tiltak for barnefamilier med lave inntekter.

Fra 1. januar 2016 er det innført et tak på samlet ytelse, som innebærer at uføretrygd og barnetillegg til sammen ikke kan utgjøre mer enn 95 prosent av inntekt før uførhet.[741] For uføre med barnetillegg per 31. desember 2015 gjelder en overgangsordning, der taket settes til 110 prosent i 2016 og deretter trappes jevnt ned, slik at alle mottakere har et tak på 95 prosent i 2021. Innføringen av taket på utbetalt ytelse er begrunnet med å skulle begrense omfanget av situasjoner der en person får utbetalt mer i uføretrygd og barnetillegg enn i arbeid. Dette bygger dermed opp under arbeidslinja gjennom bedrede insentiver til å arbeide.

En sentral målsetting med den nye uføretrygden som ble innført fra 2015, var å gjøre det enklere å kombinere uføretrygd med arbeidsinntekt for å forsøke å få flere uføre til å utnytte sin restarbeidsevne i arbeidslivet.

Barnetillegget til uføre ble i statsbudsjettet for 2015 foreslått endret til et standardisert barnetillegg på samme nivå som for mottakere av arbeidsavklaringspenger (7 020 kroner per barn). Bakgrunnen for forslaget var at et behovsprøvd barnetillegg gir dårlige arbeidsinsentiver. Dette gjelder særlig for lavinntektsgrupper fordi kompensasjonsgraden i noen tilfeller kan bli svært høy, og i enkelte tilfeller overstige 100 prosent.

Det ble også argumentert med at et betydelig høyere barnetillegg i uføreordningen enn for arbeidsavklaringspenger dessuten vil kunne føre til at enkelte ønsker å komme raskt over på uføretrygd og derfor vil redusere sin innsats for å bli værende i eller komme tilbake i arbeid. Forslaget fikk ikke flertall i Stortinget, men i budsjettavtalen ble regjeringen Solberg enige med KrF og Venstre om å innføre et tak på barnetillegg og uføretrygd, som omtalt over. Forslaget om å innføre et standardisert tillegg skapte mye debatt.

Det behovsprøvde barnetillegget har flere ganger tidligere blitt foreslått endret. I Uførepensjonsutvalget, som avga sin innstilling i 2007, gikk flertallet inn for et standardisert barnetillegg som skulle være på samme nivå som for den tidsbegrensede inntektssikringen.[742] Flertallet viste blant annet til at barnetillegget ikke bør være så stort at det gir opphav til samlede uføreytelser som er høyere enn det man kunne ha oppnådd i arbeidslivet ved fravær av uførhet, og at behovsprøving virker demotiverende både på egen og ektefelles deltakelse i arbeidslivet. Brochmann-utvalget pekte i 2011 også på at det behovsprøvde barnetillegget til uføre gir dårlige økonomiske insentiver til lønnsarbeid.[743]

Bruk av barnetillegget til uføretrygd

Det har vært en vekst de siste årene i både antallet og andelen som mottar barnetillegg til uføretrygd. I 2010 mottok om lag 15 000 personer barnetillegg. Dette antallet hadde steget til 22 300 ved utgangen av 2015, noe som innebærer en vekst på om lag 50 prosent på fem år. Femtitre prosent av de uføretrygdede som også mottok barnetillegg ved utgangen av 2015, var kvinner.[744]

Gjennomsnittsalderen for uføre har gått ned siden 2012. Dette henger sammen med lavere uføretilbøyelighet for de eldste, men også at flere i yngre aldersgrupper blir uføretrygdet. I 2010 opphørte ordningen med tidsbegrenset uførestønad. Mange tidligere mottakere av denne stønaden har senere fått innvilget uføretrygd. I denne gruppen var det særlig mange i alderen 30–50 år, en alder det er vanlig å forsørge barn. Dette ligger trolig bak en del av veksten i antallet og andelen mottakere av barnetillegg.

Figur 12.10 Mottakere av barnetillegg til uføretrygd. 2010–2015. Antall og prosent

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Blant mottakere av uføretrygd med barnetillegg er det mest vanlig for uføre å forsørge ett barn; dette gjelder nær halvparten av de uføre med barnetillegg. Én av tre uføre med barnetillegg har to barn, mens nær én av fem har tre eller flere barn.

Tabell 12.14 Uføre etter antall barn. 2015. Antall og prosent

Antall barn

Uføre med barnetillegg

Prosent

1

10 717

48

2

7 308

33

3 eller flere

3 756

17

Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet

Det store flertallet av mottakerne av barnetillegg til uføretrygd er født i Norge. Denne gruppen utgjorde ved utgangen av 2015 79 prosent av alle barnetilleggsmottakere. Dernest er fødelandene Irak (3 prosent) og Pakistan (1,7 prosent) mest vanlige. De neste landene på listen er Tyrkia, Iran og Marokko.

Kunnskap om virkningen av barnetillegg til uføretrygd

Barnetillegget reduseres med 50 prosent av inntekt over et fribeløp. Dette medfører i de fleste tilfeller at kun forsørgere med relativt lave inntekter får utbetalt barnetillegg som ikke er redusert som følge av inntekt.

Inntil 2016 innebar reglene for behovsprøving av barnetillegget at det for et gitt antall barn, og avhengig av om barnet/barna bodde sammen med én eller begge foreldrene, eksisterte et nivå på inntekten som medførte at barnetillegget bortfalt, fordi det fullt ut ble avkortet mot inntekt. Med de nye reglene for barnetillegget fra 2016 er inntektsgrensen som medfører bortfall av barnetillegg, individuell, idet den er avhengig av inntekten før uførheten oppsto. Grensene for bortfall vil imidlertid fortsatt være relevante i de fleste tilfeller, da beregninger viser at kun en mindre andel treffes av innføringen av taket på barnetillegg og uføretrygd. Beløpene i tredje og fjerde kolonne i tabell 3 representerer derfor det nivået på inntekten der barnetillegget senest bortfaller, det vil si dersom summen av uføretrygd og barnetillegg ikke treffer 95 prosent-taket.

Tabellen viser eksempelvis at en ufør som forsørger to barn og har en inntekt på inntil 324 016 kroner, vil få to fulle barnetillegg, det vil si totalt 74 061 kroner i barnetillegg. En ufør i tilsvarende familiesituasjon som har en inntekt på 472 138 kroner eller mer, vil ikke motta barnetillegg. Er inntekten mellom disse to grensene, vil den enslige uføre som forsørger to barn, få et barnetillegg på mellom 0 og 74 061 kroner.

Tabell 12.15 Fribeløp for utbetaling av barnetillegg til uføretrygd. 2016. Kroner

Antall barn

Fullt tillegg i kroner

Fribeløp i kroner

Tillegg bortfaller senest ved inntekt i kroner

Én forelder

Begge foreldrene¹

Én forelder

Begge foreldrene¹

1

37 030

286 986

518 426

361 046

592 486

2

74 061

324 016

555 456

472 138

703 578

3

111 091

361 046

592 486

583 229

814 669

4

148 122

398 077

629 517

694 320

925 760

5

185 152

435 107

666 547

805 411

1 036 851

¹ Det er her forutsatt at ektefellen til mottakeren av barnetillegget har inntekt på minst ett grunnbeløp og dermed får utnyttet maksimalt fradrag i ektefelles inntekt.

Kilde: Arbeids- og sosialdepartementet

En artikkel om forholdene blant uførepensjonister[745] i 2014,[746] før uførereformen, fant at om lag 11 prosent av uførepensjonistene bodde sammen med minst ett barn i aldersgruppen 0–17 år, de fleste av disse i parhushold. Uførepensjonistene i gruppen par med barn har et noe lavere inntektsnivå enn alle par med barn. Median inntekt etter skatt per forbruksenhet var om lag 13 prosent under nivået til alle som tilhører husholdningsgruppen par med barn under 18 år.

Av uførepensjonistene i 2014 tilhørte om lag 7 500 gruppen enslige forsørgere som har barn under 18 år. Denne gruppen har en median inntekt etter skatt per forbruksenhet som er om lag 9 prosent lavere enn for enslige forsørgere i alt. Enslige forsørgere generelt er en typisk lavinntektsgruppe, noe som fører til mindre inntektsforskjeller mellom uførepensjonister som er enslige forsørgere, og andre enslige med barn. Til sammenligning har uførepensjonistene i gruppen par med barn en inntekt etter skatt per forbruksenhet som lå vel 30 prosent høyere enn inntektsnivået til de uførepensjonistene som er enslige forsørgere med barn under 18 år.

Figur 12.11 Median inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) for uførepensjonister og befolkningen etter bakgrunnskjennetegn 2014. Prosent

Kilde: Statistisk sentralbyrå

12.4.3 Økonomisk sosialhjelp og barnetillegg til kvalifiseringsstønad

Lov om sosiale tjenester i arbeids- og velferdsforvaltningen regulerer fem individuelle tjenester: opplysning, råd og veiledning, økonomisk stønad, midlertidig botilbud, individuell plan og kvalifiseringsprogrammet. Her omtales økonomisk stønad (økonomisk sosialhjelp) og barnetillegg til kvalifiseringsstønad.

Økonomisk sosialhjelp er ikke spesielt rettet mot barnefamilier, men om lag en fjerdedel av mottakerne har forsørgeransvar for barn.

Økonomisk sosialhjelp kan gis til personer som ikke kan sørge for sitt livsopphold gjennom arbeid, trygd eller ved å gjøre andre økonomiske rettigheter gjeldende. Stønaden skal gis med sikte på å gjøre den enkelte selvhjulpen. Stønaden er ett av flere hjelpetiltak som kan settes i verk for å hjelpe en person til å bli selvhjulpen.

Økonomisk sosialhjelp er en subsidiær og skjønnsmessig ytelse og kan i motsetning til de fleste trygdeordninger og pensjon utbetales uten at det stilles krav til tilknytning til arbeidslivet eller andre opptjeningsvilkår. Retten til økonomisk stønad er universell i den forstand at den kan tilstås til alle personer uavhengig av hvilken livssituasjon eller livsfase en person befinner seg i. NAV-kontoret skal foreta en konkret og individuell vurdering av stønadsbehovet. Stønaden er forutsatt å være en midlertidig ytelse.

Langvarig mottak av en midlertidig stønad som økonomisk sosialhjelp er uheldig, fordi det innebærer økonomisk usikkerhet for mottakeren og kan forsterke en allerede vanskelig livssituasjon. Sosialhjelpsmottak har nær sammenheng med manglende eller svak tilknytning til arbeidslivet og få opparbeidede trygderettigheter. Det å være i jobb, heltid eller deltid, reduserer risikoen betraktelig, og det samme gjør det å motta annen stønad. Sosialhjelpsmottakere fra visse grupper med innvandrerbakgrunn har høyere risiko for å bli langtidsmottakere sammenlignet med norskfødte mottakere.[747]

Stønadsnivå på økonomisk sosialhjelp

Sosialtjenesteloven har ingen bestemmelser om selve stønadsnivået. I utgangspunktet står kommunene fritt til å fastsette nivået på sine sosialhjelpsytelser. Det forutsettes at utbetalt stønad sikrer søkeren et forsvarlig livsopphold.

Arbeids- og sosialdepartementet gir veiledende retningslinjer (stønadssatser) for utgifter til det daglige, løpende livsoppholdet. Retningslinjene inkluderer veiledende stønadssatser for barns livsopphold. NAV-kontoret har både rett og plikt til å utøve skjønn når de vurderer om det skal ytes stønad, og ved utmåling av stønadsbeløpet. Retningslinjene er et veiledende utgangspunkt for det skjønn som skal utøves. Da stønaden er behovsprøvd og skjønnsmessig, vil det være forskjeller i utmålt stønadsbeløp. Nivået på utbetalt sosialhjelp vil variere mellom ulike kommuner.

Tabell 12.16 Statlige veiledende retningslinjer for utmåling av stønad til livsopphold per måned per 1. januar 2017 (ekskludert boutgifter og enkelte andre kostnader)

Enslige

5 950 kr

Ektepar/samboere

9 950 kr

Person i bofellesskap

4 950 kr

Barn 0–5 år

2 300 kr

Barn 6–10 år

3 000 kr

Barn 11–17 år

3 900 kr

De statlige veiledende retningslinjene prisjusteres regelmessig etter konsumprisindeksen (KPI). Økonomisk sosialhjelp er en skattefri ytelse.

Utmåling av økonomisk sosialhjelp

Ved utmåling av stønad skal alle inntekter tas hensyn til. Hvis barnetrygd medregnes fullt ut som inntekt i beregningen av økonomisk stønad, må det tilsvarende tas hensyn til utgifter knyttet til barnet på utgiftssiden. Ifølge kommunenes rapportering gjennom KOSTRA regner flertallet av kommunene barnetrygden som inntekt, mens noen kommuner holder barnetrygden utenfor. Hvorvidt kommunene tar med barnetrygden eller holder den utenfor, skal i prinsippet ikke ha betydning for størrelsen på utmålt stønad.

Fra 1. januar 2016 er sosialtjenesteloven endret slik at kommunene skal holde barns inntekt fra arbeid i fritid og skoleferier utenfor ved vurdering av søknader om økonomisk stønad. Formålet med lovendringen er å bidra til at barn i familier som mottar økonomisk stønad, på lik linje med andre barn vil kunne bedre sin egen situasjon gjennom inntekt fra arbeid, og få nyttig erfaring fra arbeidslivet. Hensynet til likebehandling når det gjelder barns inntekter, er vektlagt.

Etter sosialtjenesteloven skal stønad til livsopphold utmåles etter en konkret og individuell behovsvurdering, og stønaden skal sikre mottakerne, også barna, et forsvarlig livsopphold. Et landsomfattende tilsyn i 2012 fant svikt i kartleggingen og mangelfulle individuelle vurderinger av barn og unges behov ved mange NAV-kontor når personer med forsørgeransvar for barn søker om økonomisk stønad.[748]

Barnetillegg til kvalifiseringsstønad

Kvalifiseringsprogrammet har som formål å bedre oppfølgingen av personer som er, eller står i fare for å bli, langtidsmottakere av økonomisk sosialhjelp, og bidra til at disse kommer i ordinært arbeid. Kvalifiseringsstønaden, som gis som en standardisert ytelse, innebærer en mer forutsigbar inntektssituasjon for husholdningen. Kvalifiseringsstønaden utgjør 2 G per år, en noe høyere utbetaling enn sosialstønaden. Personer under 25 år får to tredjedeler av full stønad. Det gis barnetillegg tilsvarende barnetillegget for arbeidsavklaringspenger, 27 kroner per barn per dag. Kvalifiseringsstønaden er skattepliktig og pensjonsgivende.

Ved utgangen av 2015 deltok i overkant av 5 700 personer i kvalifiseringsprogrammet, om lag uendret fra ett år tidligere. Mange av deltakerne i kvalifiseringsprogrammet har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet, og har liten eller ingen yrkeserfaring.[749] Mange av deltakerne er utenlandsfødte. Andelen med lavinntekt blant mottakerne av kvalifiseringsstønad er høy, 71 prosent i 2013. En effektevaluering av kvalifiseringsprogrammet finner at deltakelse i kvalifiseringsprogrammet har en positiv effekt på sysselsetting og inntekt.[750]

Historikk om økonomisk sosialhjelp og kvalifiseringsstønad

I 2001 ble det utarbeidet statlige veiledende retningslinjer for utmåling av stønad til livsopphold. Formålet med retningslinjene er å bidra til en mer ensartet praksis ved utmåling av økonomisk sosialhjelp i kommunene og større likhet i utmålt stønad for like stønadstilfeller. Ifølge en evaluering har de veiledende retningslinjene bidratt til å utjevne forskjellene mellom kommunenes sosialhjelpssatser.[751] Mens de fleste kommuner har satser lik statens veiledende satser, lar en del kommuner satsene dekke flere livsoppholdsutgifter enn de statlige satsene er ment å dekke.

Fra 2015 er det tatt inn en presisering om at dersom stønadsbeløpet til arbeidsfør mottaker er på nivå med, eller over, hva mottakeren kan forventes å få gjennom arbeid, må det foretas en særskilt vurdering av nivået og krav til aktivitet.

Lov om sosiale tjenester i arbeids- og velferdsforvaltningen (sosialtjenesteloven) trådte i kraft 1. januar 2010. Loven regulerer de kommunale tjenestene i NAV-kontoret. Bestemmelsene om økonomisk sosialhjelp ble videreført uendret fra den tidligere sosialtjenesteloven. I loven ble det tatt inn et nytt ledd om at utsatte barn og unge og deres familier skal få et helhetlig og samordnet tjenestetilbud. I rundskriv til loven understrekes det at det skal tas særlige hensyn til barns behov i alle vurderinger der tjenestemottaker har barn.

Kvalifiseringsprogrammet med tilhørende kvalifiseringsstønad ble innført fra 1. november 2007 som et ledd i NAV-reformen. Programmet ble en rettighet i alle kommuner fra 1. januar 2010. Formålet er å bidra til at flere i målgruppen kommer i arbeid, og gi en mer forutsigbar inntektssituasjon for deltakerne.

NAV-kontoret kan stille vilkår om aktivitet ved tildeling av økonomisk sosialhjelp. I hvilken grad det stilles vilkår, varierer i dag, men bruken har generelt vært økende de senere årene.[752] Regjeringen fremmet i desember 2014 en lovproposisjon (Prop. 39 L (2014–2015)) som pålegger kommunene å stille vilkår om aktivitet for mottakere av økonomisk stønad. Stortinget vedtok 24. mars 2015 proposisjonen med noen presiseringer. Det følger av stortingsvedtaket at lovendringen ikke skal iverksettes før kommunene blir kompensert for eventuelle merkostnader lovendringen medfører. Stønadsmottakere som ikke er i stand til å delta i en tilrettelagt aktivitet, eller som har tungtveiende grunner for ikke å delta, vil være unntatt. Formålet med en lovfestet aktivitetsplikt er å styrke den enkeltes muligheter til å komme i arbeid og bli selvforsørget. Fra 2017 er det vedtatt å innføre en aktivitetsplikt for mottakere av økonomisk sosialhjelp under 30 år, med formål om å styrke den enkeltes muligheter til å komme i arbeid og bli selvforsørget.[753]

Bruk av økonomisk sosialhjelp

I 2015 mottok om lag 127 000 personer økonomisk sosialhjelp. Av disse var det nesten 32 000 som forsørget barn under 18 år. I disse familiene var det 62 700 barn under 18 år. Dette gir et snitt på 1,97 barn per familie. I alt 3 200 sosialhjelpsmottakere var såkalte barnerike familier (med fire barn eller mer). Disse familiene omfattet nær 15 000 barn. Av forsørgerne med økonomisk sosialhjelp var 17 500 enslige og 14 500 par.

I 2015 var nær halvparten av alle barn forsørget av sosialhjelp i en familie som mottok stønaden i seks måneder eller mer, og mer enn én av fire i en familie som fikk stønad i ti måneder eller mer. Dette betyr at antallet barn i familien er noe høyere blant de langvarige sosialhjelpsmottakerne.

I perioden siden 2008 har stønadstiden (antallet måneder med sosialhjelpsmottak i løpet av et år) ligget ganske konstant blant alle mottakere på 5,2 måneder, mens den har økt for enslige forsørgere fra 4,6 til 5,3 måneder og for par med barn fra 5,5 til 5,9 måneder. Dette indikerer at disse gruppene sosialhjelpsmottakere har blitt mer hjelpetrengende de siste sju årene.

I 2014 hadde nesten to av tre av alle personer i husholdninger der hovedinntektstakeren mottok sosialhjelp, en husholdningsinntekt under lavinntektsgrensen (EU-skala 60 prosent).

Økonomisk sosialhjelp var hovedinntektskilden for én av tre barnefamilier som mottok sosialhjelp i 2015. Dette utgjør om lag 5 900 enslige med barn og 4 800 par med barn. Tilsvarende tall for alle stønadsmottakere var 41 prosent. Ulike trygdeytelser utgjorde hovedinntekten for 36 prosent av enslige forsørgere med barn på sosialhjelp. Tilsvarende andel for par med barn var 20 prosent. Antallet enslige sosialhjelpsmottakere med barn registrert med overgangsstønad i 2015 var 2 158.

Gjennomsnittlig månedlig stønadsbeløp i 2015 var 10 453 kroner for enslig forsørger med barn under 18 år og 12 562 kroner for par med barn. Gjennomsnittlig stønad for alle stønadsmottakere var 8 975 kroner.

Sammenlignet med norskfødte er det en høyere andel av befolkningen med innvandrerbakgrunn som mottar økonomisk sosialhjelp. Innvandrere som mottar økonomisk sosialhjelp, har også forsørgeransvar for flere barn, og antallet barn har betydning for hvor mye økonomisk stønad som utbetales. Økningen i befolkningen med innvandrerbakgrunn fører til at innvandrere utgjør en stadig større andel av sosialhjelpsmottakerne. I 2002 var andelen innvandrere 23 prosent. I 2015 hadde over 50 000 av personene som mottok sosialhjelp, innvandrerbakgrunn, det vil si over 40 prosent.

Økonomisk sosialhjelp i andre nordiske land

Alle de nordiske landene har sosialhjelpsordninger, men det er forskjeller mellom landene blant annet når det gjelder stønadsnivå og hvorvidt stønaden er skattepliktig. En oversikt over sosialhjelpsordninger i Europa viser at Finland, Norge og Sverige har relativt likt stønadsnivå, målt opp mot minstelønn. Siden det ikke er en fastsatt minstelønn i Norge, er minstelønn i studien her satt til 50 prosent av gjennomsnittslønnen. Med dette utgangspunktet utgjør sosialhjelp 60 prosent av minstelønn for enslige, 75 prosent for par, 97 prosent for par med barn og 72 prosent for enslig med to barn i Norge. Danmark skiller seg ut med betydelig høyere prosentvis dekning i sin sosialhjelpsordning for par og dem med barn, henholdsvis 128 prosent for par, 154 prosent for par med barn og 115 prosent for enslig med to barn. Dette kan skyldes at det i Danmark gis kontanthjælp også til personer som ikke har vært medlem av en a-kasse, og som dermed ikke mottar dagpenger.[754]

Danmark

Den danske sosialhjelpsordningen, kontanthjælp, gis til personer som av ulike årsaker (for eksempel sykdom, arbeidsledighet etc.) midlertidig i kortere eller lengre perioder ikke har tilstrekkelige ressurser til seg og sin familie. Det utbetales lavere satser til personer under 30 år. I tillegg er det egne ordninger for personer i utdanning (uddannelseshjælp) og nyankomne innvandrere (integrationsydelse). Sistnevnte ytelse har lavere satser enn kontanthjælp. Kommunene er ansvarlige for utbetaling av kontanthjælp. Inntekter og formue den enkelte eller ektefelle har, trekkes fra kontanthjælpen. Ytelsen er skattepliktig.

Tabell 12.17 Månedlige satser for utbetaling av økonomisk sosialhjelp (kontanthjælp) i Danmark per 1. januar 2016.

Grunnbeløp hjemmeboende under 30 år

3 411 DKK

Grunnbeløp person under 30 år i egen bolig

7 069 DKK

Grunnbeløp person under 30 år med ett eller flere barn

13 931 DKK

Grunnbeløp person over 30 år

10 968 DKK

Grunnbeløp person over 30 år med ett eller flere barn

14 575 DKK

Note: Inkluderer ikke støtte til bolig

Det kan gis tillegg for å dekke store utgifter til familie eller bolig. I tillegg er det mulig å få tillegg til store og uventede utgifter. Stønaden kan reduseres hvis personen ikke deltar i tiltak.

Finland

I Finland skal sosialhjelp sikre et eksistensminimum for en person/familie som i kortere eller lengre perioder er uten tilstrekkelig inntekt til å dekke nødvendige livsoppholdsutgifter. Sosialhjelp er en rettighet for dem som oppfyller vilkårene. Ytelsen er kommunal og består av en fast sats med tillegg som varierer etter behov. Kommuner kan også gi forebyggende sosialhjelp etter egne regler. Formålet med en slik forebyggende stønad er å støtte opp om en persons eller families selvstendighet og forebygge sosial eksklusjon. Sosialhjelp er en ikke skattbar ytelse. Det tas ikke hensyn til barns inntekt ved utmåling av sosialhjelp i Finland. Stønaden utgjør forskjellen mellom livsoppholdskostnadene og ressursene personen eller familien har tilgjengelig.

Tabell 12.18 Månedlige satser for utbetaling av økonomisk sosialhjelp i Finland per 1. januar 2016.

Enslig

485,50 EUR

Enslig forsørger

534,50 EUR

Andre personer i husholdningen over 18 år

85 % av sats for enslig

Barn over 18 år som bor med foreldre

73 % av sats for enslig

Barn 10–17 år

70 % av sats for enslig

Barn under 10 år

63 % av sats for enslig

Note: Inkluderer ikke støtte til bolig

For familier med barn under 18 år reduseres satsen med 5 prosent for barn nummer to, og med 10 prosent for hvert barn fra og med det tredje barnet. Det kan gis ekstra stønad til andre utgifter, som bolig, helseutgifter, barnehage og andre nødvendige utgifter.

Island

Island har både en kommunal og en statlig sosialhjelpsordning. Den kommunale gir stønad til personer som ikke kan dekke livsoppholdet for seg og sine barn gjennom inntekt eller andre økonomiske stønader. Stønaden utmåles individuelt av kommunen, men kommunene er oppfordret til å følge retningslinjer med satser fra Velferdsdepartementet (Velferðarráðuneytið). Ved utmåling av sosialhjelp tas det ikke hensyn til andre offentlige stønader som gis i forbindelse med at man har barn. Ytelsen er skattepliktig. Den statlige ordningen skal gi stønad innenfor rammene satt i lov til særlige grupper, slik som pensjonister, i noen situasjoner.

Sverige

I Sverige gis det sosialhjelp når en person eller familie midlertidig i kortere eller lengre perioder er uten tilstrekkelige ressurser til å dekke livsopphold. Stønaden utmåles etter hvilket behov den enkelte har. Den månedlige utbetalingen skal dekke utgifter til mat, klær, fritid, nødvendige artikler, telefon og tv. I tillegg kan det gis støtte til legitimerte utgifter til bolig, elektrisitet, forsikringer og lignende. Ordningen er kommunal, og ytelsen er ikke skattepliktig.

Tabell 12.19 Månedlige satser for utbetaling av økonomisk sosialhjelp i Sverige per 1. januar 2016

Enslig

2 950 SEK

Par

5 320 SEK

Barn 0–1 år

1 840 SEK

Barn 1–2 år

2 080 SEK

Barn 3 år

1 830 SEK

Barn 4–6 år

2 080 SEK

Barn 7–10 år

2 660 SEK

Barn 11–14 år

3 090 SEK

Barn 15–18 år

3 500 SEK

Barn 19–20 år

3 530 SEK

Det gis et tillegg til vanlige husholdningsutgifter avhengig av størrelsen på husholdningen (satsene kan fravikes i særskilte tilfeller) fra 940 SEK for én person til 2 130 SEK for sju personer.

13 Bostøtte og skattefordeler

13.1 Bostøtte og barnefamilier

En tilfredsstillende bosituasjon må kunne sies å være spesielt viktig for barnefamilier. Bosituasjonen har mye å si blant annet for barnas forutsetninger for å lære og for å kunne delta på forskjellige sosiale arenaer. Hva som kjennetegner en tilfredsstillende bosituasjon, kan vanskelig besvares objektivt. Hva som er gode og dårlige boforhold, sees gjerne i forhold til det som er vanlig i samfunnet ellers, og kan variere mellom land og regioner, og mellom by og land. Likevel kan man si at en tilfredsstillende bosituasjon kan kjennetegnes ved at man bor trygt og godt. I NOU 2011: 15 Rom for alle ble en utilfredsstillende bosituasjon karakterisert ved tre indikatorer: uegnet bolig eller bomiljø; står i fare for å miste bolig; uten bolig. Disse tre situasjonene blir også trukket frem som indikatorer på vanskeligstilte på boligmarkedet i den nasjonale strategien for boligsosialt arbeid (2014–2020), Bolig for velferd.

Bostøtte er et sentralt økonomisk virkemiddel i boligpolitikken for å sikre husstander med lav inntekt og høye boutgifter en tilfredsstillende bosituasjon. En sterk prisvekst i boligmarkedet har gjort at utgifter til bolig opptar en stadig større andel av husholdningenes disponible inntekt, den såkalte boutgiftsbelastningen. Boutgiftsbelastningen har økt betraktelig for bostøttemottakere de siste årene. Bostøtten er således et viktig virkemiddel for at lavinntektshusholdninger skal kunne ha en tilfredsstillende bosituasjon og større økonomisk handlingsrom i hverdagen.

I tillegg til bostøtte tilbyr Husbanken startlån og tilskudd til personer som ikke får lån i vanlig bank. Disse ordningene behandles ikke i denne utredningen, men de er likevel relevante for barnefamilier med lav inntekt.

13.1.1 Dagens regelverk for bostøtte

Alle over 18 år kan søke bostøtte, unntatt studenter og personer i førstegangstjeneste.[755] Bostøtteordningen finansieres gjennom en overslagsbevilgning i det årlige statsbudsjettet. Hvilke satser som skal gjelde ved utmålingen av bostøtte, fastsettes også der.

Ordningen administreres av Husbanken og kommunene i fellesskap. Fra og med 1. januar 2017 legger Husbanken inntektsopplysninger fra a-ordningen[756] til grunn ved beregning av bostøtte. Bostøtten beregnes på grunnlag av siste måneds inntekt og utbetales den 20. påfølgende måned. Har man først fått tildelt bostøtte, overføres saken automatisk videre til neste måned. Saken kontrolleres mot offentlige registre og suppleres med opplysninger som søker selv gir.

Tildeling av bostøtte forutsetter at husstanden er registrert i folkeregisteret og lovlig bosatt i Norge. Regelverket for barnefamilier er i hovedtrekk likt regelverket for øvrige målgrupper. Bostøtte kan i utgangspunktet kun gis til personer over 18 år. Imidlertid kan det likevel gis bostøtte til personer under 18 år hvis de har egne barn. Studenter kan som hovedregel ikke få bostøtte, men det er et unntak hvis studenten har barn. Den boligpolitiske begrunnelsen for dette er at studenter med barn vil ha andre behov for bostandard enn en enslig student eller et par uten barn.

Det er enkelte krav knyttet til boligen man bor i, for at den skal kvalifisere til bostøtte. Det skal være en selvstendig bolig med egen inngang, bad og toalett. Boligen skal også gi mulighet for hvile og matlaging. Man kan få bostøtte for alle eieformer, både selveid enebolig, leiebolig, borettslag og sameie. Personer i bokollektiv kan få bostøtte på individuelt grunnlag dersom kommunen godkjenner at boligen er egnet, og det er helse- og sosialfaglige grunner til at de bor i kollektiv.

Bostøtte beregnes etter forholdet mellom boutgifter og inntekt. Hvilke boutgifter som inngår i beregningen, avhenger av om boligen er eid, leid eller i borettslag. Det settes et øvre tak for boutgifter som kan tas med i beregningen, det såkalte boutgiftstaket. Nivået på boutgiftstaket varierer mellom kommuner og med antallet personer i husstanden. Beregningsreglene er gitt i forskriften for bostøtte.[757] Det går i praksis en øvre grense for hvor høy inntekt man kan ha for å motta bostøtte. Denne grensen følger av beregningsreglene.

Husbanken opererer med fire kommunegrupper. De har ulike boutgiftstak og får derfor ulike inntektsgrenser. Gruppe 1 består kun av Oslo. Gruppe 2 består av Bergen, Trondheim, Stavanger, Tromsø og Bærum. Gruppe 3 består av Frogn, Nesodden, Oppegård, Asker, Lørenskog, Skedsmo, Kristiansand, Sandnes og Sola. Gruppe 4 er de resterende av landets kommuner.

Hvor mye man får i bostøtte, varierer etter hvor mange personer det er i husstanden, om det er unge uføre i husstanden, etter hvor i landet man bor, og etter hvilken boligtype man har. Det kan være vanskelig å beregne akkurat hva man kan forvente seg å få i bostøtte, men Husbanken har en egen bostøttekalkulator som kan benyttes. De øvre inntektsgrensene varierer altså etter hvor i landet man bor.

I Oslo, som har den høyeste grensen, er inntektsgrensen per 1. januar 2017 på 326 705 kroner for en familie på fire i vanlig bolig. Til sammenligning er inntektsgrensen 299 821 kroner for en familie på fire i en kommune i gruppe 4, for eksempel i Hedmark.

Bostøtteberegningen inneholder en minimum egenandel for hvor mye av de faktiske boutgiftene som må dekkes på egen hånd. Egenandelsberegningen tar hensyn til inntekten, og er progressiv. Egenandelsberegningen av husstandens inntekt baserer seg hovedsakelig på tre faktorer:[758]

minste egenandel (19 300 kroner)

progresjonspunkt K1 (over 95 156 kroner): 16,44 prosent trekkes fra eventuell inntekt som overstiger 95 156 kroner

progresjonspunkt K2 (over 167 557 kroner): Tilleggstrekk av hele inntektsgrunnlaget på 0,29 prosent. Tillegget øker med 0,29 prosentpoeng for hver 1 034 kroner mer i inntektsgrunnlaget

Denne innretningen medfører at egenandelen øker progressivt opp til boutgiftstaket, som illustrert i figur 12.1. Opp til en brutto årsinntekt på i underkant av 100 000 kroner er egenandelen fast på 20 000 kroner. Fra dette punktet og opp til en inntekt på nesten 170 000 kroner stiger egenandelen svakt med økende inntekt. Fra det siste progresjonspunktet stiger egenandelen brattere til den treffer boutgiftstaket.

13.1.2 Historikk om bostøtte

Forløperen til dagens bostøtteordning, Husbankens og Landbruksbankens husleiestøtte, ble opprettet i 1947. Barnefamilier var husleiestøttens primære målgruppe. Virkemiddelets hovedmålsetting var å bidra til at barnerike familier med lav inntekt kunne forbedre sin boligsituasjon. I 1965 fikk også pensjonister rett til behovsprøvd boligstøtte.

Bostøtteordningen ble innført i 1970. Barnefamilier, pensjonister og trygdede som bodde i hus med husbankfinansiering, var hovedmålgruppene for bostøtten. Husbankfinansiering inkluderte også boliger i borettslag og kommunale utleieboliger som var finansiert av Husbanken. Det var også knyttet et minimumsarealkrav til boligen.

Fra 1995 kunne også alle beboere i kommunale boliger få bostøtte, uavhengig av om den kommunale boligen var finansiert av Husbanken.

I 1997 ble bostøtten slått sammen med en egen boligtilskuddsordning for alders-, uføre- og etterlattepensjonister. Dette førte til at bostøtten fikk noe avvikende beregningsregler for denne gruppen.

I 2005 ble arealkravet fjernet for husstander med barn under 18 år, og flyktninger som deltok i de kommunale introduksjonsprogrammene, fikk rett til bostøtte. Videre ble dekningsprosenten – den andelen av forskjellen mellom boutgifter og egenandel som bostøtten skal utgjøre – økt fra 70 til 80 prosent i kommunalt eide boliger.

I 2009 skjedde en av de største endringene av bostøtten. Dette var et uttalt ledd i arbeidet mot fattigdom.[759] Omleggingen var også viktig for å få til en lik behandling av søkere og et enklere regelverk. Prinsippet var at alle med lave inntekter og høye boutgifter kunne motta bostøtte.[760]

Følgende endringer ble gjort:

Like beregningsregler for alle brukergrupper ble innført.

Arealkravet falt bort for alle typer husstander.

Kravet om husbankfinansiering ble tatt bort.

Fribeløp ble innført for barns inntekt.

I 2015 trådte uførereformen i kraft. Den medførte at uføre fikk høyere bruttoinntekt, noe som normalt ville ført til lavere bostøtte. De berørte ble kompensert med en midlertidig ordning. Videre startet en gradvis harmonisering av beregningsreglene for kommunale og andre boliger, for å motvirke innlåsing av leiere i kommunale boliger. Fra 2016 er ytelsene til beboere i private og offentlige boliger like (lik dekningsprosent).

I 2016 ble det åpnet for at flere mottakere i bokollektiv kunne motta bostøtte. Personer som av helse- og sosialfaglige årsaker bor i et bofellesskap uten å tilhøre samme husstand, kan få bostøtte på individuelt grunnlag dersom kommunen godkjenner at boligen er egnet. I slike tilfeller kan det gjøres unntak fra enkelte av kravene til boligen.

I 2017 ble inntektsgrunnlaget for beregning av bostøtte endret. Inntil da ble bostøtten i hovedsak beregnet på grunnlag av siste tilgjengelige ligningsinntekt. Fra og med 1. januar 2017 legger Husbanken inntektsopplysninger fra a-ordningen til grunn ved beregning av bostøtte. Omleggingen innebærer at bostøtten kan beregnes på grunnlag av siste måneds inntekt, og ikke ett–to år gamle ligningsdata som tidligere. Omleggingen var ment å gi en mer fleksibel og treffsikker bostøtte ved at støtten til enhver tid er tilpasset søkernes reelle økonomiske situasjon.

13.1.3 Bruk av bostøtteordningen

Endringen av bostøtten i 2009 fjernet en del skranker for hvem som kunne få bostøtte, og endret beregningen av størrelsen på bostøtten. Dette førte til en betydelig økning i antallet mottakere av bostøtte, fra 103 000 mottakere i desember 2008 til 116 000 mottakere i desember 2009 og 123 400 mottakere i desember 2011.

Statistikken for antall mottakere av bostøtte rapporteres på flere måter. I Husbankens årsrapport vises antallet mottakere i desember det aktuelle året. I tillegg opereres det i noen tilfeller med antall mottakere i løpet av året. Det siste tallet vil være høyere enn antallet mottakere per desember, da mange ikke mottar bostøtte hele året. En tredje mulighet er gjennomsnittlig antall mottakere per måned.

Antallet mottakere av bostøtte i løpet av året har gått ned for hvert år etter 2011. I 2015 var det 141 770 husstander som mottok bostøtte i løpet av året, mot 155 500 i løpet av 2011. Av dem som mottok bostøtte i 2015, var det 38 100 husstander hvor det bodde barn under 18 år.

Figur 13.1 Husstandssammensetning blant mottakere av bostøtte. 2015. Antall

Kilde: Husbankens årsrapport 2015

Nedgangen fra 2011, både i antallet individuelle husstander som mottok bostøtte, og nedgangen i gjennomsnittlig antall mottakere per måned, er vist i tabell 13.1. Samtidig som antallet mottakere har gått ned, har gjennomsnittlig bostøtte per måned gått opp. Dette skyldes dels at mottakerne nå i gjennomsnitt har lavere inntekter, og dels økning i boutgiftstaket, særlig for store husstander.

Tabell 13.1 Husstander som fikk innvilget bostøtte i desember 2015, etter husstandssammensetning. Antall

Husstandssammensetning

Antall husholdninger

Beløp utbetalt, totalt

Beløp utbetalt, gj.snitt

Boutgifter per år, gj.snitt

Inntekt per år, gj.snitt

Andel med boutgifter over tak, prosent

Enslige

74 001

144 161 032

1 948

79 665

129 376

70

Flere voksne

4 106

11 179 621

2 723

100 095

121 593

82

Enslige med barn

18 276

52 997 844

2 900

102 841

132 021

82

Flere voksne med barn

9 349

32 589 240

3 486

115 276

135 882

80

Kilde: Husbankens årsrapport 2015

Langt de fleste som mottar bostøtte, er enslige. Den nest største gruppen er enslige med barn, som utgjorde 26 075 personer i 2015. Samme år var det 13 548 par med barn som mottok bostøtte.

Tabell 13.2 Mottakere av bostøtte. 2010–2013. Antall

2010

2011

2012

2013

2014

2015

Antall individuelle husstander i løpet av året

150 100

155 500

152 600

148 300

144 740

141 770

Gjennomsnittlig antall per måned

120 600

123 700

120 700

114 400

112 300

107 278

Gjennomsnittlig bostøtte per måned

2 132

2 127

2 185

2 253

Kilde: Husbankens årsrapport 2011, 2015

Boutgiftstaket skal gi et bilde av et rimelig nivå på boutgiftene i et gitt geografisk område. Boutgifter som går over boutgiftstaket, blir ikke kompensert. Andelen mottakere som har utgifter over boutgiftstaket, øker stadig. I perioden 2013 til 2015 har andelen med boutgifter over boutgiftstaket økt fra 66 prosent til 73 prosent totalt. Den høyeste andelen med utgifter over boutgiftstaket finner man i Oslo, der andelen har økt fra 75 prosent i 2013 til 81 prosent i 2015. I perioden har det vært en økning i andelen med boutgifter over utgiftstaket for samtlige fire kommunegrupper.

Ifølge Husbanken har boutgiftene økt betydelig mer enn økningen i bostøtten, samtidig som mottakernes gjennomsnittlige inntekt har gått ned. Fra desember 2011 til desember 2015 har boutgiftene per år i snitt økt med 3 718 kroner, mens økningen i bostøtten i samme periode var på 338 kroner.

Fra og med 2017 skal boutgiftstakene justeres i takt med utviklingen i boutgifter, samtidig som reglene for behovsprøving tilpasses den alminnelige prisstigningen. Dette vil bety at bostøtteordningen videreføres med uendret realverdi år for år.

Tabell 13.3 Mottakere av bostøtte med boutgifter over boutgiftstaket etter kommunegruppe, i desember. 2013–2015. Prosent

Kommunegruppe

2013

2014

2015

1 Oslo

75

79

81

2 Bergen, Trondheim, Stavanger, Tromsø, Bærum

62

69

75

3 Frogn, Nesodden, Oppegård, Asker, Lørenskog, Skedsmo, Kristiansand, Sandnes, Sola

63

67

68

4 Resten av landet

66

68

71

Totalt

66

70

73

Kilde: Husbankens årsrapport 2015

Etter januar 2016 har barnerike familier fått noe bedre uttelling ved at boutgiftstaket er økt spesielt for husstander med fra to til fem medlemmer. Husstander med barn har en høyere andel boutgifter over boutgiftstaket enn husstander uten barn. I 2015 hadde 82 prosent av barnefamiliene som mottok bostøtte, boutgifter over boutgiftstaket; det tilsvarende tallet for husstander uten barn var 71 prosent.

Vanskeligstilte på boligmarkedet

Det finnes ulike definisjoner av hvem som er vanskeligstilte på boligmarkedet, og avhengig av hvilken definisjon man legger til grunn, vil man komme frem til ulike anslag over omfanget. Felles for de aller fleste definisjonene er likevel at de er basert på en kombinasjon av lav inntekt og dårlige boforhold. Definisjonen av vanskeligstilt på boligmarkedet er i denne sammenhengen personer og familier som ikke har mulighet til å skaffe seg og/eller opprettholde en tilfredsstillende bosituasjon på egen hånd. Denne definisjonen har bred aksept i forskningen og er lagt til grunn i en rekke arbeider.[761]

Data fra Folke- og boligtellingen 2011 viser at personer i barnefamilier er overrepresentert blant utsatte på boligmarkedet.[762] Samlet sett bor 90 000 av de vanskeligstilte i husholdninger med barn, og nær 47 000 av de vanskeligstilte er barn i aldersgruppen 0–15 år. Når barn oftere er vanskeligstilte på boligmarkedet, er det fordi de tilhører barnefamilier, som oftere er vanskeligstilte enn andre husholdningstyper. Samtidig viser tallene at voksne i aldersgruppen 30–39 år oftere er vanskeligstilte enn andre voksne. Mange i denne alderen etablerer egen familie samtidig som de skal inn på boligmarkedet. Gifte par med voksne barn er imidlertid sjelden vanskeligstilte. Enslige forsørgere er særlig utsatt. Hver tiende person i husholdningstypen enslige foreldre med småbarn er utsatt på boligmarkedet. Selv om enslige foreldre er en særlig utsatt gruppe på boligmarkedet, er det i antall flest i husholdningstypen gifte par med små og store barn som er vanskeligstilte på boligmarkedet. Blant dem som leier bolig, er hver fjerde utsatt på boligmarkedet. Andelen vanskeligstilte blir større jo flere barn det er i husholdningen. Med flere barn fordeles inntekten på flere personer, samtidig som antallet forsørgere i familien er det samme. I tillegg til økte utgifter trenges det en større bolig for ikke å bli regnet som trangbodd. I husholdninger med inntil to barn er andelen vanskeligstilte mindre eller lik andelen i befolkningen generelt. Ved tre barn i husholdningen er andelen vanskeligstilte på boligmarkedet 5,3 prosent, og den fortsetter å øke med antallet barn i husholdningen, til 55,2 prosent i husholdninger med seks barn eller flere. Husholdningstypen med seks eller flere barn utgjør i sum likevel relativt få personer.

Figur 13.2 Egenvurdering av økonomisk handlingsrom for ulike barnefamilier. 2014. Prosent

Kilde: Sandvik 2016 (tall fra Levekårsundersøkelsen EU-SILC 2014)

Indikatorer for den subjektive oppfatningen av hvor stor belastning boutgiftene representerer for husholdningens økonomi, forteller at barnefamilier kommer dårligere ut enn befolkningen som helhet hva gjelder opplevd økonomisk romslighet.[763]

Tall fra 2014 viser at i nesten halvparten av alle parhusholdninger med barn oppleves boutgiftene som svært eller noe tyngende, samtidig som over 60 prosent av enslige forsørgere og barnefamilier med lav inntekt opplever det samme.[764]

Enslige forsørgere og barnefamilier med lav inntekt har dårligere bostandard enn par med barn generelt, viser levekårsundersøkelser.[765] En forklaringsfaktor er at enslige forsørgere og familier med lav inntekt i større grad leier bolig enn andre barnefamilier. Undersøkelsen viser at 11 prosent av enslige forsørgere og barnefamilier med lav inntekt bor i en bolig med fukt eller råte. Til sammenligning gjelder dette 7 prosent av alle par med barn. Enslige forsørgere bor også i større grad i områder med støy og forurensning. For enslige forsørgere kommer disse boligutfordringene i kombinasjon med andre levekårsutfordringer. Data viser at andelen enslige med barn som har minst tre velferdsproblemer[766] , er 27 prosent, mot 6 prosent for par med barn. Andelen enslige med barn som har minst fire velferdsproblemer, er også høy, med 15 prosent, mot kun 3 prosent blant par med barn.[767]

Innvandrere som gruppe er overrepresenterte blant vanskeligstilte på boligmarkedet. Generelt har innvandrere en annen demografisk struktur enn resten av befolkningen. Det er flere unge aleneboende enn i den øvrige befolkningen, få er over pensjonsalder, og personer i alderen 25–49 år er betydelig overrepresentert. De er altså i en alder der det er vanlig å få barn, og bor oftere i husholdninger med barn. I snitt er det også noe flere barn i alderen 0–17 år i barnefamiliene blant innvandrere fra Afrika, Asia etc. Selv om man sammenligner personer som bor i husholdninger med like mange barn, er det vanligere å være vanskeligstilt hvis du er innvandrer fra EU etc. og Afrika, Asia etc. enn hvis du tilhører den øvrige befolkningen.[768]

13.1.4 Kunnskap om virkninger av boligpolitiske virkemidler

Forskningslitteraturen om boligpolitiske virkemidler er begrenset når det gjelder studier av ordningenes kausale effekter.[769] En studie som refererer til tidligere gjennomganger av de boligsosiale virkemidlene[770] har påpekt at forskningen på virkninger av de boligsosiale tiltakene har vært beskjeden helt siden tidlig på 1990-tallet.[771] Flere pågående forskningsprosjekter vil imidlertid kunne si mer om effektene, blant annet av bostøtte. Kommunal- og moderniseringsdepartementet har blant annet satt ut et oppdrag som skal undersøke effekten av de boligsosiale virkemidlene, hvor det er forventet en rapport i løpet av første halvdel av 2017. I tillegg er det arbeider i gang som i løpet av perioden 2017–2020 skal se på hvilke effekter boligsosiale virkemidler har over tid på viktige områder som arbeidsdeltakelse, helsetilstand og utdanning.

Målet med den siste store omleggingen av bostøtteordningen i 2009 var at ordningen i større grad skulle være et virkemiddel i det generelle arbeidet mot fattigdom. Krav til boligstandard og husbankfinansiering ble fjernet, og det ble lagt større vekt på bostøtten som økonomisk virkemiddel i fordelingspolitikken. En nyere studie har sett på konsekvenser av bostøttens utforming for mottakerne.[772] Studien er gjort gjennom å se på flytteatferden til to grupper mottakere: de som har boutgifter over boutgiftstaket, og de som har boutgifter under boutgiftstaket, og viser ved hjelp av bostøtteregisteret at de som har boutgifter under boutgiftstaket, har større tilbøyelighet til å flytte. Mellom august 2009 og mai 2010 flyttet de som hadde boutgifter under boutgiftstaket, 10 prosent mer enn kontrollgruppen, som besto av bostøttemottakere med boutgifter over boutgiftstaket. Nordvik viser også at gruppen med boutgifter under boutgiftstaket er mer tilbøyelige til å flytte til større boliger. Studien indikerer derfor at bostøttens utforming har betydning for målgruppens tilbøyelighet til å forbedre egen boligsituasjon. Dette betyr at ordningens innretning, ikke bare stønadens størrelse, er av betydning for virkningen på målgruppen. I tillegg til at størrelsen på den faktisk utmålte bostøtten har betydning for mottakernes beslutninger, har det også noe å si hvor boutgiftstaket og inntektsgrensene er satt. Hvis boutgiftstaket er satt lavt, er det vanskelig å flytte til en større bolig samtidig som man beholder bostøtten.

Det er også gjennomført flere studier som ser på om bostøtten oppnår de politisk definerte målsettingene om at bostøtten i økt grad skal være en del av det generelle arbeidet for å redusere omfanget av fattigdom. En del av arbeidene bygger på Husbankens bostøtteregister. Av særlig interesse er undersøkelser av fordelingsvirkninger av bostøtten.[773] I tillegg til å være en generell støtte til en tilfredsstillende bolig er bostøtten også ment å underbygge arbeidslinja.[774] Det innebærer at stønaden må være utformet på en slik måte at den ikke gir disinsentiver til arbeid, samtidig som den gir en tilfredsstillende støtte til dem som har behov for det. Det er her sett spesielt på gruppene enslige forsørgere, barnefamilier for øvrig, andre støtteberettigede samt øvrige pensjonister.[775] I denne sammenhengen er det virkninger for de to første gruppene, enslige forsørgere og barnefamilier for øvrig, som er av størst interesse. Fordelingsanalysene forsøker å sammenholde bostøtte med andre inntekter på samme tidspunkt.[776] De barnefamiliene som mottar bostøtte, har gjennomgående svært lave inntekter.

Bostøtten har i mange år hatt enslige forsørgere som en av sine målgrupper. Ved hjelp av en såkalt Lorenz-kurve vises det at innenfor gruppen enslige forsørgere som mottar bostøtte, er det en viss ulikhet, og at bostøtten reduserer denne noe. Gini-koeffisienten for denne gruppen reduseres også som følge av bostøtten, fra 0,244 før bostøtte til 0,184 medregnet bostøtte. Videre vises det at bostøtten reduserer fattigdomsgapet for enslige forsørgere.[777] For barnefamilier gjelder det samme bildet: Lorenz-kurven viser at bostøtten bidrar til en jevnere fordeling blant barnefamiliene, hvilket bekreftes av Gini-koeffisientene. Gini-koeffisienten reduseres fra 0,341 uten bostøtte til 0,254 med bostøtte. Også for barnefamilier for øvrig reduserer bostøtten fattigdomsgapet, men både før og etter bostøtte ligger alle barnefamiliene som fikk bostøtte i 2009, under fattigdomsgrensen.[778]

Forskjellen mellom fordeling av inntekt etter skatt og fordeling av inntekt etter skatt og bostøtte kan likevel ikke tolkes som effekten av bostøtten. Selv om dette i et spesialtilfelle kan være riktig, må man huske på at bostøtten i seg selv kan påvirke insitamentene til å øke eller redusere arbeidstilbudet, og dermed inntekten.

Det faktum at bostøtten ser ut til å virke bedre på små enn på store husholdninger, underbygges av andre studier.[779] Denne forskningen konkluderer også med at på grunn av bostøttens lave inntektsgrenser og det lave boutgiftstaket vil ikke ordningen fungere som et sikkerhetsnett mot midlertidig inntektsbortfall eller økte boutgifter som følge av renteoppgang eller andre hendelser som bidrar til høyere boutgifter.

Det ser ut til at bostøtten har en meget begrenset rolle som sikkerhetsnett for flertallet av barnefamilier. Av barnefamiliene er det først og fremst familier med svært lave inntekter, enslige forsørgere og de som har svært lave boutgifter, som har størst nytte av bostøtten. I tillegg kommer den lille gruppen som mottar både startlån og boligtilskudd, som beboere i kommunale boliger, økonomisk vanskeligstilte, funksjonshemmede, flyktninger og rusmisbrukere.

Husbankens årsrapport fra 2015 trekker også frem betydningen av progresjonspunktene i egenandelsberegningen. Selv om inntektstaket som sådant justeres, vil det få liten betydning for mottakere med relativt høye inntekter hvis ikke progresjonspunktene justeres samtidig. Dagens grenser medfører at minstepensjonister, med en inntekt på 2 G (ca. 180 000 kroner), regnes som en høyinntektsgruppe.[780] Antallet mottakere over 67 år er redusert med 44 prosent fra 2010. På grunn av manglende justering av progresjonspunktene og boutgiftstakene ligger mange mottakere tett opp mot inntektsgrensen for å motta bostøtte og står i fare for å falle helt ut av ordningen. Dette ser man også av statistikken over bostøttemottakere, der antallet mottakere reduseres fra år til år. Husbankens årsrapport viser at antallet mottakere i løpet av året og gjennomsnittlig antall mottakere per måned har gått ned siden 2011 i alle grupper, bortsett fra de med aller lavest inntekt, som i liten grad blir påvirket av manglende justering av grensene.

Etter gjennomføringen av bostøttereformen i 2009 ble det gjennomført en evaluering.[781] Evalueringen tok for seg bostøttens betydning for kommunale utleieboliger, fattigdomsbekjempelse, mottakeres boligkarrierer, boligkvalitet for vanskeligstilte og gode boliger for barnefamilier. Evalueringen var basert på analyser av bostøtteregisteret og kvalitative intervjuer. Evalueringen estimerte at det ble 24 000 nye bostøttemottakere etter at reformen ble gjennomført, men at den politiske målsettingen om å nå flere barnefamilier ikke ble realisert. Forskerne konkluderer også med at bostøtten heller ikke etter reformen primært er et virkemiddel for å motvirke fattigdom i form av lavinntekt. Som det også ble vist i Nordviks notat, løfter ikke bostøtten noen ut av lavinntekt, selv om den bidrar til å minske inntektsgapet.[782] Bostøtten, i dagens form, er dermed ikke et virkemiddel egnet til å redusere forekomsten av lavinntekt, men kan dempe konsekvensene av lavinntekt for vanskeligstilte på boligmarkedet.

Sammenfatter man den forskningen som er gjort på bostøtten etter omleggingen i 2009, virker konklusjonen å være at for at bostøtteordningen skal fungere som et fattigdomsreduserende tiltak, er større overføringer nødvendig.[783] Det betyr både hevede inntektsgrenser, for at ordningen i større grad skal fungere som et sikkerhetsnett mot midlertidig inntektsbortfall, og høyere boutgiftstak, for at også større familier skal kunne ta i bruk ordningen. I en rapport konkluderes det også med at «flere forskningsarbeider har vist at det er liten overlapp mellom inntekten en barnefamilie må ha for å betjene et boliglån for en passende bolig, og den inntekten som husstanden kan ha for å kvalifisere til bostøtte».[784]

En annen studie som ble gjennomført før bostøttereformen, og derfor er basert på litt andre forutsetninger, diskuterer utførlig problemet med bostøttens størrelse for husholdninger av ulik størrelse.[785] I rapporten er det en diskusjon av hvordan ulike inntektsbegrep og ekvivalensskalaer påvirker hvem som kvalifiserer, og hvem som ikke kvalifiserer, til bostøtte. Selv om datamaterialet er utdatert, peker rapporten likevel på det samme problemet som er belyst over, at bostøtten har problemer med å treffe gruppen store barnefamilier med lave inntekter.

Startlånet fra Husbanken tilligger ikke utvalgets mandat, men ordningen kan likevel være av betydning for en del av dem som mottar bostøtte. Kort oppsummert er startlånet et behovsprøvd lån som ble innført som en erstatning for etablerings- og kjøpslånet i 2003. Startlånet skal hjelpe personer som har problemer med å etablere seg på eiermarkedet, med topp- eller fullfinansiering. Lånet administreres av Husbanken, men tildeles av kommunene. Forskriftene sier at målgruppen er personer med langvarige etableringsproblemer, men som er i stand til å betjene et banklån. Det har blitt gjennomført en evaluering av samspillet mellom de sentrale boligpolitiske virkemidlene, som startlån og bostøtte.[786] Forskerne finner liten grad av samvirke mellom ordningene. Særlig for par uten barn og barnefamilier med to voksne er avstanden mellom høyeste inntekt som kvalifiserer for bostøtte, og den inntekten som kreves for å betjene et startlån, betydelig. Også for enslige forsørgere er det lite rom for samspill mellom ordningene. Informantene som har vært intervjuet gjennom evalueringen, opplyser også at det etter deres oppfatning var et stort sprik mellom grupper som har økonomi til å betjene et startlån, og mottakere av bostøtte. Evalueringen ble gjennomført i 2008, mens regelverket for bostøtten ble endret i 2009, så det er mulig at konklusjonene ikke holder i samme grad i dag. Men hvis man tar i betraktning resultatene fra annen forskning som er utført etter 2009, kommer det klart frem at det er de aller mest vanskeligstilte som kvalifiserer til bostøtte, også etter regelverksendringen i 2009, så det er grunn til å anta at det fremdeles er et gap mellom dem som kvalifiserer til bostøtte, og dem som er i stand til å betjene et startlån.

13.1.5 Bostøtte i andre nordiske land

Både Danmark, Sverige og Finland har ulike bostøtteordninger, men alle de tre landenes ordninger er vesentlig forskjellige fra bostøtten i Norge, og også innbyrdes ulike. Under følger en kort beskrivelse av hvert lands ordninger, med spesielt fokus på ordningen for barnefamilier.

Danmark

Danmark har flere ulike bostøtteordninger rettet mot forskjellige målgrupper. Boligsikring til ikke-pensjonister er en rettighetsbasert boligstøtte til leietakere som ikke er pensjonister. I desember 2015 var det 248 000 husstander som mottok denne ytelsen. Statistikk fra 2011 viser at ca. 40 prosent av husstandene var husstander med barn. Gjennomsnittlig utbetaling var på 1 290 DKK per måned. Boligsikring beregnes som forskjellen mellom en andel av leien og en andel av inntekten. Husleieandelen er 60 prosent av leien. Inntektsandelen utgjør 18 prosent av husstandens inntekt over et grensebeløp. Hvis det er barn i husstanden, økes grensebeløpet med et visst beløp for hvert barn fra det andre til det fjerde barnet. Dersom det kun er ett barn i husstanden, økes ikke grensebeløpet. En boligsikringsmottaker skal likevel alltid betale en viss egenandel. Om det ikke er barn under 18 år i husstanden, kan boligsikringen uansett inntekt ikke være høyere enn 15 prosent av husleien. Det er også fastsatt et årlig maksbeløp for både husleie (79 900 DKK) og utbetalt boligsikring (42 180 DKK). Maksbeløpet for husleie øker med 5 prosent per barn i husstanden.

I tillegg til boligsikring til ikke-pensjonister, som er den ordningen som i størst grad er relevant for barnefamilier, finnes det to støtteordninger som er rettet mot pensjonister. Boligsikring til førtidspensjonister er en rettighetsbasert boligstøtte til førtidspensjonister. I desember 2015 var det 44 000 husstander som mottok denne ytelsen. Regelverket er det samme som den allmenne boligsikringen, med unntak av at også personer som eier sin egen bolig, kan motta denne stønaden. Boligydelse er en rettighetsbasert boligstøtte til alderspensjonister. I desember 2015 var det 283 000 husstander som mottok denne ytelsen. Regelverket samsvarer dels med regelverket for boligsikring, med det unntaket at det ikke er noen 15 prosent-regel for pensjonister uten barn. Gjennomsnittlig utbetaling for denne ytelsen var 2 896 DKK i desember 2015.

Finland

I Finland kan husholdninger med lave inntekter få allmänt bostadsbidrag. Bidraget bestemmes ut fra antallet voksne og barn i husstanden, hvilken kommune man bor i, samt totalbeløpet av husholdningens brutto månedsinntekter. Man kan motta bidrag uavhengig av om man leier, eier eller bor i det som tilsvarer borettslag. Boligens størrelse, alder og tilstand spiller ingen rolle for utmålingen av bidraget.

I likhet med i Norge er boutgiftstaket avhengig av hvor i landet man bor. Bostøtten i Finland gir mer i bostøtte dersom man bor i en stor by, og landet er delt opp i fire kommunegrupper. For eksempel er boutgiftstaket for en familie på fire personer 1 095 EUR[787] per måned i Helsinki, som ligger i kommunegruppe 1, men 804 EUR i kommunegruppe 4.

Den allmenne bostøtten utgjør maksimalt 80 prosent av differansen mellom boutgiftstaket og basis egenandel. Det vil si at husholdningen alltid betaler minst 20 prosent av sine boutgifter. Basis egenandel er bestemt av husholdningens inntekter og antallet barn og voksne.

I tillegg til den allmenne bostøtten har Finland også bostadsbidrag för pensionstagare og bostadstillägg för studerande.

Sverige

Den svenske bostøtten består av tre ulike ordninger: bostadsbidrag, bostadstillägg for alderspensjonister og bostadstillägg for mottakere av sykepenger eller aktivitetspenger. Bostadsbidrag og bostadstillägg for mottakere av sykepenger eller aktivitetspenger administreres av Forsäkringskassan, mens bostadstillägg for alderspensjonister administreres av pensjonsmyndighetene. Husstander kan motta alle ordningene uavhengig av om de leier eller eier. I Sverige er det ikke skattefradrag for barn, og bostadsbidraget er dels ment å kompensere barnefamilier med lave inntekter.

Bostadsbidraget er en rettighetsbasert ordning for barnefamilier og unge mellom 18 og 28 år med lave inntekter. I 2015 var det 191 000 husstander som mottok ordningen, og av disse var ca. 80 prosent husstander med barn. Beløpet en husstand mottar, avhenger av husstandens inntekter, bokostnader, boligstørrelse og antallet barn husstanden har, men det er også et minstenivå og et maksimalnivå på hvor mye en husstand kan motta. Dette nivået avhenger av antallet barn. Bostadsbidrag gis til begge foreldres husstander ved delt omsorg av barn.

Bostadstillägg for alderspensjonister er en rettighetsbasert ordning for personer over 65 år.

Bostadstillägg for mottakere av sykepenger eller aktivitetspenger er en rettighetsbasert ordning for mottakere av sykepenger eller aktivitetspenger. I 2015 var det 126 153 husstander som mottok denne stønaden. Mottakerne kan få dekket 93 prosent av boligkostnadene opp til 5 000 kroner. Beløpet avhenger av inntekt. Dersom en husstand etter å ha mottatt bostadstillägg fremdeles har for lite å leve for, betales det ut et särskilt bostadstillägg. I 2015 mottok 60 028 husstander dette særskilte tillegget. For barnefamilier er bostadstillägget gjeldende som et supplement til bostadsbidraget, det vil si at bostadsbidraget trekkes fra bostadstillägget.

13.2 Skattefordeler for barnefamilier

13.2.1 Innledning

Unntak og særordninger i skattesystemet reduserer skatteinntektene til staten og innebærer støtte til enkelte grupper eller aktiviteter. Slike skattesubsidier eller skatteutgifter kunne ofte alternativt vært gitt over budsjettets utgiftsside. Skatteutgiftene beregnes ved å anslå skatteinntektene som det offentlige taper, som følge av slike lempeligere skatteregler. I beregningene tas det ikke hensyn til eventuelle atferdsendringer dersom skattefordelen fjernes. En oversikt over anslåtte skatteutgifter i 2016 med direkte relevans for barnefamilier er vist i tabell 13.4.

Tabell 13.4 Skattefordeler til barnefamilier

Ordning

Skatteutgifter – anslag 2016 (mill. kroner)

Foreldrefradrag (for utgifter til pass og stell av barn)

2 120

Særfradrag for enslige forsørgere

1 580

Skatteklasse 2¹

300

Skattefritak for arbeidsgivers tilskudd til barnehage

10

Sum

4 010

¹ Skattefordelen gjelder for skattytere med forsørgeransvar for ektefeller og omfatter dermed ikke bare barnefamilier.

Kilde: Prop. 1 LS (2016–2017), side 321

13.2.2 Foreldrefradrag (for utgifter til pass og stell av barn, for eksempel utgifter til barnehage og SFO)

Dagens regelverk for foreldrefradrag

Foreldre har krav på fradrag for dokumenterte utgifter til pass og stell av barn de bor sammen med, som er elleve år eller yngre. For barn med særskilte behov kan det gis fradrag for barn over elleve år. Eksempler på utgifter man kan få fradrag for, er utgifter til barnehage, skolefritidsordning og dagmamma. Fra 2014 inkluderes utgifter til fritidsordning i idrettsforening, sportsklubb og lignende som er av tilsvarende art som skolefritidsordning. Reiseutgifter for transport til og fra barnepasser kan også regnes med. Øvre grense for fradraget er 25 000 kroner for ett barn og 15 000 kroner per barn utover det første. Fradragsgrensene gjelder samlet for foreldrene. Fradraget innebærer at skatten reduseres med inntil 6 250 kroner for ett barn og inntil 3 750 kroner per barn utover det første i 2016. Fradraget gis i alminnelig inntekt. I alminnelig inntekt inngår lønn, trygdeytelser, pensjon, netto næringsinntekt og kapitalinntekter. For enslige forsørgere som får stønad til barnetilsyn, reduseres beregningsgrunnlaget med mottatt stønadsbeløp. Anslått skatteutgift i 2016 er 2 120 millioner kroner.

Barnehager og skolefritidsordninger er pliktige til å innrapportere oppgave over foreldres/foresattes utgifter til pass og stell av barn, og disse utgiftene er dermed forhåndsutfylt i selvangivelsen.

Utenlandske arbeidstakere

Personer som skatter til Norge, har rett til foreldrefradrag også i tilfeller hvor skattyters felles hjem med barnet er i utlandet. Det er utfordrende å kontrollere riktigheten av slike utgifter for Skatteetaten fordi det mangler automatisk innberetning fra tredjeparter, og man må derfor basere seg på manuelle kontrollrutiner. Dersom personen velger standardfradrag for utenlandske arbeidstakere i stedet for ordinære fradrag, bortfaller retten til foreldrefradraget. I Skatteetatens registre for utenlandske arbeidstakere på kortvarig opphold i Norge var det i 2014 om lag 200 000 personer med i hovedsak lønnsinntekt fra Norge.[788] Av disse hadde om lag 3 900 personer fradrag for pass og stell av barn.

Historikk om foreldrefradrag

Foreldrefradraget ble innført i 1981 og erstattet det tidligere hustrufradraget. Foreldrefradraget har utgjort 25 000 kroner for ett barn siden 1999. Samme år utgjorde foreldrefradraget 30 000 kroner for to eller flere barn. I 2005 ble foreldrefradraget økt for hvert barn utover ett barn med 5 000 kroner. I 2008 økte dette beløpet til 15 000 kroner, det det er i dag.

Omfang og bruk av foreldrefradrag

Om lag 535 000 personer oppnår en skattefordel gjennom fradraget i 2016, som vist i tabell 13.5. En god del av foreldrene deler fradraget seg imellom. Personer i de laveste inntektsgruppene kan ha for lav alminnelig inntekt til at de får utnyttet foreldrefradraget fullt ut.

Tabell 13.5 Anslag over fordelingsvirkninger av foreldrefradraget. Personer med fradrag for pass og stell av barn. 2016

Bruttoinntekt

Antall

Gjennomsnittlig skatt personer med foreldrefradrag. Prosent

Gjennomsnittlig skatt personer med foreldrefradrag. Kroner

Gjennomsnittlig skattereduksjon som følge av foreldrefradraget. Kroner

Gjennomsnittlig skatteverdi av foreldrefradraget i prosent av bruttoinntekten. Prosent

0–150 000 kr

9 500

8,3

7 300

1 000

1,2

150 000–200 000 kr

9 300

10,3

18 400

3 200

1,8

200 000–250 000 kr

18 400

12,1

27 400

3 500

1,5

250 000–300 000 kr

27 300

14,0

38 600

3 700

1,3

300 000–350 000 kr

35 200

16,8

54 900

3 800

1,2

350 000–400 000 kr

47 000

19,1

71 800

4 000

1,1

400 000–450 000 kr

54 100

20,7

88 200

4 000

0,9

450 000–500 000 kr

57 400

22,0

104 300

4 000

0,8

500 000–600 000 kr

96 400

23,4

128 000

4 000

0,7

600 000–750 000 kr

78 000

26,4

175 500

4 000

0,6

750 000–1 mill. kr

56 200

29,9

255 300

4 300

0,5

1 mill. kr–2 mill. kr

40 900

34,3

436 500

4 400

0,3

2 mill. kr og over

5 800

36,5

1 400 400

4 400

0,1

I alt

535 300

26,3

157 200

4 000

0,7

Note: Virkningene er beregnet ved å se på skatteendringene når fradraget settes til null. Anslagene er regnet etter skattereglene for 2016

Kilde: Finansdepartementet og Statistisk sentralbyrå (LOTTE-Skatt)

13.2.3 Særfradrag for enslige forsørgere

Dagens regelverk for særfradrag for enslige forsørgere

Fradraget gjelder alle som mottar utvidet barnetrygd fra NAV, det vil si enslige forsørgere for barn under 18 år. Man regnes som enslig forsørger hvis man bor med barn, er ugift, skilt, separert eller enke/enkemann, og ikke lever med samboer på varig basis. Personer som deler omsorgen for barn med delt bosted, kan dele fradraget med en halvpart på hver. Fradraget gis i alminnelig inntekt med et fastsatt beløp per måned, og kan dermed graderes etter antallet måneder man har vært enslig forsørger i løpet av året. I 2016 ble fradraget økt fra 48 804 kroner til 51 804 kroner i året. Fradraget innebærer en skattereduksjon på inntil 12 951 kroner. Anslått skatteutgift i 2016 er 1 580 millioner kroner.

Utenlandske arbeidstakere

Retten til særfradraget er alltid knyttet til at arbeidstaker mottar utvidet barnetrygd. For utenlandske arbeidstakere i Norge er rettighetene til barnetrygd knyttet til at hele familien skal være bosatt i Norge i minst tolv måneder. Unntaket er EØS-borgere, som kan få barnetrygd for kortere opphold og for barn som bor i et annet EØS-land enn Norge.[789] Videre er retten til særfradraget delvis avhengig av om personen er skattemessig bosatt i Norge med alminnelig skatteplikt eller ikke. Personer regnes som bosatt etter skatteloven hvis de oppholder seg i Norge i mer enn 183 dager i en 12-månedersperiode. I tillegg blir man ansett bosatt hvis man oppholder seg i Norge i mer enn 270 dager i en 36-månedersperiode. Utenlandske arbeidstakere som er skattemessig bosatt i Norge og mottar utvidet barnetrygd, har rett til særfradrag for enslige forsørgere.

Personer som ikke anses som skattemessig bosatt, vil ha begrenset skatteplikt og normalt ikke rett til slike sosiale særfradrag. Personer med begrenset skatteplikt til Norge fra annet EØS-land kan likevel kreve særfradraget når hele eller tilnærmet hele skattyters inntekt av arbeid, pensjon, uføreytelser eller virksomhet i inntektsåret skattlegges i Norge (skatteloven § 6-71).

I Skatteetatens registre for utenlandske arbeidstakere på kortvarig opphold i Norge var det i 2014 om lag 200 000 personer med i hovedsak lønnsinntekt fra Norge.[790] Av disse hadde om lag 700 personer særfradrag for enslige forsørgere.

Historikk om særfradrag for enslige forsørgere

Særfradraget for enslige forsørgere ble innført i 2013. Tidligere ble enslige forsørgere lignet i skatteklasse 2. Personer i skatteklasse 2 har et høyere personfradrag i alminnelig inntekt enn personer i skatteklasse 1. I det nye fradraget ble skattefordelen enslige hadde fått ved å bli lignet i skatteklasse 2, videreført. Et hovedproblem med at enslige forsørgere ble lignet i skatteklasse 2, var at mange som reelt sett ikke var enslige forsørgere, fikk skatteklasse 2. Avgrensningen av enslige forsørgere var ikke den samme i skatteloven som i barnetrygdloven. Blant annet kunne man beholde skatteklasse 2 også når man var samboende med ny partner uten felles barn. Fordelen med skatteklasse 2 kunne heller ikke fordeles på begge foreldrene ved delt omsorg i et inntektsår og var lite fleksibel i situasjoner der skattyter endret sivilstatus i løpet av året.

Ved å knytte retten til særfradraget til mottak av utvidet barnetrygd ble det samsvar mellom definisjonene som enslig forsørger etter barnetrygdloven og skatteloven. Endringen var forenklende for Skatteetaten, som nå gir særfradraget basert på innberetninger fra NAV om utbetaling av utvidet barnetrygd.

Eventuelle endringer i reglene om barnetrygd og utbetaling av utvidet barnetrygd kan få direkte konsekvenser for særfradraget for enslige forsørgere. Fradraget kan i utgangspunktet ikke opprettholdes dersom utvidet barnetrygd forsvinner.

Omfang og bruk av særfradrag for enslige forsørgere

Fordelingen av fradraget etter bruttoinntekt for personer med fradrag for enslige forsørgere er vist i tabell 13.6. Enslige forsørgere er en heterogen gruppe på om lag 150 000 personer med stor inntektsspredning. Gjennomsnittlig inntekt for gruppen er 525 000 kroner. Til sammenligning er gjennomsnittlig inntekt for alle skattytere om lag 450 000 kroner, og gjennomsnittlig inntekt for alle lønnstakere (personer med hovedinntekt fra lønn) i overkant av 600 000 kroner. Om lag to tredjedeler av enslige forsørgere har en bruttoinntekt over 400 000 kroner.

Tabell 13.6 Anslag over fordelingsvirkninger av fradraget for enslige forsørgere. Personer med fradrag for enslige forsørgere. 2016

Bruttoinntekt

Antall

Gjennomsnittlig skatt enslige forsørgere. Prosent

Gjennomsnittlig skatt enslige forsørgere. Kroner

Gjennomsnittlig skattereduksjon som følge av fradraget for enslige forsørgere. Kroner

Gjennomsnittlig skatteverdi av fradraget for enslige forsørgere i prosent av bruttoinntekten. Prosent

0–150 000 kr

400

7,6

9 200

2 900

2,4

150 000–200 000 kr

1 500

7,7

13 900

5 500

3,1

200 000–250 000 kr

5 200

8,3

19 100

8 300

3,6

250 000–300 000 kr

11 000

9,5

26 300

10 100

3,7

300 000–350 000 kr

13 800

12,7

41 400

10 500

3,2

350 000–400 000 kr

16 800

15,8

59 600

10 600

2,8

400 000–450 000 kr

18 900

17,6

75 000

10 900

2,6

450 000–500 000 kr

18 200

19,4

92 400

10 800

2,3

500 000–600 000 kr

28 600

21,2

115 500

10 900

2,0

600 000–750 000 kr

19 000

24,3

161 000

10 500

1,6

750 000–1 mill. kr

10 300

28,3

240 100

10 300

1,2

1 mill. kr–2 mill. kr

6 400

32,9

418 200

10 200

0,8

2 mill. kr og over

500

37,7

1 394 800

10 000

0,3

I alt

150 700

21,9

115 000

10 500

2,0

Note: Virkningene er beregnet ved å se på skatteendringene når fradraget settes til null. Anslagene er regnet etter skattereglene for 2016

Kilde: Finansdepartementet og Statistisk sentralbyrå (LOTTE-Skatt)

Som nevnt vil en del personer med lav inntekt og eventuelt høye fradrag kun få utnyttet særfradraget delvis eller ikke i det hele tatt. Eksempelvis må en person med kun lønnsinntekt ha en inntekt på om lag 180 000 kroner for å få fullt utbytte av særfradraget for enslige forsørgere. Dersom denne personen i tillegg har andre fradrag, som fradrag for renteutgifter, vil inntekten måtte være enda høyere for å få full uttelling av alle fradragene. Dette er med på å forklare at skattereduksjonen som følge av fradraget for enslige forsørgere er lavere i de laveste inntektsgruppene. Fradrag under maksbeløpet kan også skyldes at man har mottatt utvidet barnetrygd i færre enn tolv måneder i inntektsåret, og/eller at barnetrygden er delt mellom foreldrene. Det kan også være personer med høyere bruttoinntekt med for eksempel store fradrag knyttet til negative kapitalinntekter eller store underskudd i næring som ikke får utnyttet alle fradrag fullt ut. Dette er mulige forklaringsfaktorer for den svake nedgangen i gjennomsnittlig skattereduksjon blant de høyeste inntektsgruppene.

13.2.4 Skatteklasse 2

Hovedregelen er at hver skattyter skattlegges for seg i skatteklasse 1. Ektefeller kan lignes sammen i skatteklasse 2 dersom dette samlet sett gir lavere skatt. Samboende har ikke rett til skatteklasse 2. Skatteklasse 2 er ikke direkte rettet mot barnefamilier. Skatteklasse 2 kan gi lempeligere beskatning av ektepar der den ene skattyteren forsørger ektefellen, uavhengig av om ekteparet har barn. Blant ekteparene som blir lignet i skatteklasse 2, er det imidlertid mange barnefamilier med innvandrerbakgrunn.

Personfradraget i skatteklasse 2 er høyere enn i skatteklasse 1. Å bli lignet i skatteklasse 2 er skattemessig gunstig hvis den ene ektefellen har for lav inntekt til å få utnyttet sitt eget personfradrag. I 2014 ble den maksimale skattefordelen ved å bli lignet i skatteklasse 2 om lag halvert. Den maksimale fordelen av å bli lignet i skatteklasse 2 var 6 125 kroner i 2016. Fordelen blir lavere etter hvert som inntekten til ektefellen med lav inntekt øker. Fordelen faller bort ved en inntekt på i overkant av 56 000 kroner, dersom den med lav inntekt ikke har fradrag utover minstefradrag og personfradrag. I 2014 var det om lag 84 400 ektepar som ble skattlagt i skatteklasse 2. I et flertall av disse ekteparene var det minst én innvandrer.

Også skattytere bosatt i annen EØS-stat kan ha rett til å bli lignet i skatteklasse 2. Det er vanskelig å kontrollere om vilkårene for beskatning i klasse 2 er oppfylt, fordi man i utenlandsforhold vil mangle muligheten til automatisk kontroll av om personer er gift, og inntektsforholdene til ektefellene. I Skatteetatens registre for utenlandske arbeidstakere på kortvarig opphold i Norge var det i 2014 om lag 200 000 personer med lønnsinntekt i hovedsak fra Norge.[791] Av disse ble om lag 13 000 personer lignet i skatteklasse 2. Dette er personer som typisk krever skatteklasse 2 for forsørgelse av ektefelle i hjemlandet.

13.2.5 Arbeidsgivers dekning av barnehageutgifter

Ansatte som har barn i bedriftsbarnehage som dekkes av arbeidsgiver, trenger ikke å skatte av denne fordelen når visse forutsetninger er oppfylt. Skattefritaket ble innført i 1990, men da begrenset til tilskudd til barnehage hvor arbeidsgiver gjennom eierandel eller kapitalinnskudd disponerte reserverte plasser og foreldrenes egenbetaling måtte utgjøre minst 18 000 kroner for ett barn og 9 000 kroner for hvert ytterligere barn. Fra 2003 ble vilkåret om foreldrenes egenbetaling redusert til 9 000 kroner for ett barn og 4 500 kroner for hvert ytterligere barn. Fra 2004 ble fritaket utvidet til å gjelde arbeidsgivers dekning av kostnad til bedriftsbarnehage uten beløpsgrense eller vilkår om egenbetaling fra foreldrene. Fra 2007 ble det tatt inn en ny regel om fritak for arbeidsgivers tilskudd til annen barnehage enn bedriftsbarnehage, oppad begrenset til 3 000 kroner per måned per plass. Foreldrebetalingene for en barnehageplass kan ikke utgjøre mer enn maksprisen som fastsettes av Stortinget årlig. Barnehagene kan kreve betaling for kost (matpenger) i tillegg til maksprisen. Dersom den ansatte på grunn av arbeidsgivers tilskudd til annen barnehage enn bedriftsbarnehage betaler mindre enn makspris,[792] skal differansen mellom maksprisen og den ansattes egenbetaling (foreldrebetaling) regnes som skattepliktig inntekt for den ansatte. Anslått skatteutgift i 2016 er 10 millioner kroner.

Med en makspris på 2 655 kroner i måneden i 2016 vil verdien av en betalt barnehageplass i en bedriftsbarnehage kunne utgjøre 29 205 kroner i året for den ansatte. I tillegg vil skattefritaket kunne dekke utgifter til mat og aktiviteter og andre tilbud i barnehagen.

Plasser i bedriftsbarnehager finansiert gjennom arbeidsgiver er en privat fordel som den ansatte får gjennom sitt arbeidsforhold. Fordelen kan være betydelig for den enkelte og være et alternativ for arbeidsgiver til å tilby høyere lønn, som må skattlegges.

13.2.6 Nettoytelser versus bruttoytelser

Barnetrygd, kontantstøtte, økonomisk sosialhjelp, bostøtte, engangsstønad ved fødsel, grunn- og hjelpestønad, stønad til barnetilsyn og utdanningsstønad for enslig forsørger er skattefrie overføringsordninger. Overgangsstønad for enslige forsørgere og foreldrepenger er skattepliktig inntekt. For de skattbare overføringsordningene henter staten noe av utgiftene inn igjen gjennom skattesystemet, og nettoytelsen er i realiteten dermed lavere. Hvor mye som beskattes, vil være avhengig av hver enkelt skattyters samlede inntekter, fradrag og formue. Skatten kan dermed ikke direkte tilordnes bestemte inntektskilder for å bestemme nettoytelsen.

13.2.7 Skattefordeler i andre nordiske land[793]

Andre nordiske land har også enkelte skattefordeler som er relevante for barnefamilier. Noen av disse ordningene er kun midlertidige, eller kan i tillegg omfatte støtte til andre områder enn det som er særlig relevant for barnefamilier.

Danmark

I Danmark gis det også et ekstra inntektsfradrag for enslige forsørgere (ekstra beskæftigelsesfradrag for enlige forsørgere). I Danmark er imidlertid grunnlaget for fradraget, til forskjell fra i Norge, knyttet til arbeidsinntekt, og beregnes etter sats. Det gis slikt fradrag for inntil maksimalt 18 800 DKK i 2016. Den maksimale skatteverdien av fradraget er om lag halvparten av skatteverdien av fradraget for enslige forsørgere i Norge i 2016. Videre gis det også i Danmark inntektsfradrag for barnepass etter den såkalte Bolig Job ordningen. Ordningen er midlertidig og gjelder i 2016 og 2017. Under ordningen kan det blant annet gis fradrag for utgifter til barnepass i hjemmet og til levering og henting av barn til og fra skole og fritidsaktiviteter. Ordningen omfatter også utgifter til en rekke andre ytelser til hjelp og istandsettelse i hjemmet generelt og er dermed ikke et særlig fradrag for utgifter for barn. Fradraget for alle utgifter til slike tjenester gis med inntil 6 000 DKK per skattyter. Videre har Danmark innført en overføring som skjer med skatteoppgjøret, som kalles grøn check, som er en kompensasjon for økte energi- og miljøavgifter. I den grønne check gis det et mindre ekstra tillegg til personer som har barn under 18 år. Barnetillegget utgjør 220 DKK per barn inntil to barn per år, altså maksimalt 440 DKK. Denne overføringen er skattefri og avtrappes for inntekter over 379 900 DKK i 2016. Den grønne sjekken utbetales også dersom personen ikke skulle ha inntekt og skatt.

Finland

I Finland gis det fra og med 2015 et barnefradrag direkte i skatten. Dette barnefradraget er midlertidig og skal gjelde til og med 2017. Fradraget reduseres med økt inntekt. Barnefradraget utgjør 50 EUR per barn per år når foreldrene har felles forsørgelse og 100 EUR per barn for enslige forsørgere. Fradraget gis for inntil fire barn. Fradraget avtrappes for inntekt over 36 000 EUR. Barnefradraget mistes dersom skattyter ikke har høye nok skatter som fradraget kan trekkes fra.

I motsetning til i Norge er det i Finland begrenset fradragsmulighet for eksempelvis renteutgifter ved boliglån og andre utgifter knyttet til formue i andre inntekter enn kapitalinntekter. Kun en viss prosentsats av et eventuelt underskudd i netto kapitalinntekter og inntil et beløp på 1 400 EUR kan trekkes fra i andre inntekter fra lønn og pensjon etc. (förvärvsinkomst). Dersom skattyter har barn, økes maksimalt fradragsbeløp med 400 EUR for ett barn og 800 EUR for to barn eller flere. Det ekstra fradragsbeløpet kan deles likt mellom foreldrene.

Island

På Island gis det et ekstra inntektsfradrag til foreldre som forsørger en ungdom med for liten inntekt til å forsørge seg selv. Ordningen gjelder i hovedsak skoleungdommer i alderen 16–21 år. Maksimalt fradrag i 2015 er 355 000 ISK. Fradraget reduseres når ungdommen får inntekt, og opphører helt ved en inntekt på 1 065 000 ISK.

Sverige

I Sverige kan man under ordningen med RUT-avdrag (RUT er en forkortelse for rengöring, underhåll og tvätt) blant annet få fradrag for barnepass i hjemmet samt utgifter til barnevakt, henting og levering til skole, fritidsaktivitet etc. En rekke andre tjenester i hjemmet, som hagearbeid, renhold, flytting, IT-tjenester og personlig hjelp og omsorg, kan også dekkes av det samme fradraget. Fradraget er et skattefradrag som gir direkte skattereduksjon for 50 prosent av arbeidskostnaden og inntil 25 000 kroner for personer under 65 år.

Del 5
Utvalgets vurderinger og anbefalinger for familiepolitikken

14 Målene med familiepolitikken

14.1 Målsettingen med offentlig støtte til barnefamilier

I mandatet heter det: «Utvalget skal drøfte hva som bør være målsettingen med støtten til barnefamiliene. Ser en bort fra andre forskjeller, har barnefamilier vesentlig høyere utgifter enn andre familier. Samtidig er det betydelig forskjell i barnefamilienes økonomi, og barns oppvekst vil påvirkes av det. Utvalget skal drøfte i hvilken grad en bør vektlegge fordelingshensyn og hensyn til arbeidstilbudet ved utformingen av støtte til barnefamilier.»

Dette kapitlet redegjør først for generelle motiver for økonomiske overføringer til barnefamilier og prinsipper for fordeling. Utvalget er av den oppfatning at de konkrete målene som legges til grunn for utviklingen av familiepolitikken fremover, må forankres i barnefamiliers situasjon i Norge i dag. For å utforme en relevant politikk må man forstå det samfunnet politikken skal virke i. Utvalget har med dette for øye lagt frem et bredt kunnskapsgrunnlag. Utvalgets prioriterte mål for fremtidens familiepolitikk blir her formulert og drøftet i lys av utvalgets analyse av barnefamilienes situasjon og utviklingen av eksisterende støtteordninger. Dernest drøftes balanseringen av fordelingshensyn versus hensynet til arbeidstilbudet i utformingen av politikken særskilt.

Det er et par tiår siden en samlet vurdering av støtten til barnefamiliene sist ble lagt frem i NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier. Longva-utvalgets mandat var å beskrive det offentlige tjenestetilbudet og overføringsordningene. Det skulle legges spesiell vekt på fordelingsvirkningene for familier med og uten barn, hvordan de slår ut for forskjellige familietyper, og på kvinners yrkesdeltakelse. Videre skulle utvalget vurdere endringer med henblikk på utjevning langs de tre hensynene.

Situasjonen i dag er på mange måter en annen enn for 20 år siden. Familiemønstre og familiepraksiser er forandret, og så også barnefamiliers økonomi. Det har vært dreininger i normer og preferanser knyttet til familieliv. Flere sider ved de offentlige støtteordningene til barnefamilier er endret i perioden.

14.2 Generelle motiver for støtte til barnefamilier

I NOU 1996: 13 ble det fremholdt at foreldrene har hovedansvaret for å skape materiell trygghet for barn og å gi barna en trygg og stimulerende oppvekst. Ansvaret for barneomsorgen er et felles anliggende for foreldrene. De offentlige ordningene bidrar til å støtte opp om foreldrenes ansvar for forsørgelse og omsorg. Det ble videre slått fast at det er stor enighet om at det offentlige gjennom tjenestetilbud og overføringsordninger skal medvirke til å dekke de særlige behovene som familier med barn har, men at det kan være meningsforskjeller når det gjelder omfanget av ordninger og virkemidler. Dette er vesentlige utgangspunkter også i dag.

Støtteordninger for barnefamilier utgjør en sentral del av fordelingspolitikken i Norge. For å oppnå familiepolitiske mål kan politikere gjøre bruk av virkemidler som grovt sett kan deles i tre: kontantoverføringer, støtte via skattesystemet og subsidier av tjenester. Utvalgets mandat, som er referert innledningsvis, peker på at barnefamilier har høyere utgifter enn andre, og at det er forskjeller i barnefamiliers økonomi. Disse to forholdene er sentrale motiver for tiltak rettet mot barnefamilier, og er blant de hensynene som ligger til grunn for de prinsippene for omfordeling som ble drøftet av Longva-utvalget.[794]

Ett prinsipp handler om omfordeling mellom familier med barn og personer uten barn – basert på det faktum at barn medfører direkte og indirekte kostnader (utgifter, tidsbruk). Staten bør kompensere disse kostnadene for å utjevne forskjeller som oppstår mellom dem som forsørger barn, og dem som ikke gjør det. Barn er et gode for samfunnet. Dagens barn vil skape fremtidens velferd, og staten bør anerkjenne foreldres bidrag til samfunnet.

Et annet prinsipp dreier seg om omfordeling mellom familier med barn, og tar utgangspunkt i barns velferd. Den enkeltes livssjanser preges i stor grad av den familien man vokser opp i; barns livssjanser avhenger av den økonomiske, kulturelle og sosiale kapitalen i opprinnelsesfamilien. Familien overfører og aktiverer sosiale fordeler og ulemper. Samfunnsmessige tiltak skal bidra til å jevne ut ulike økonomiske og sosiale utgangspunkt for barn. Barn kan ikke lastes for de økonomiske omstendighetene de vokser opp under.

Støtte til barnefamilier kan også betraktes som en omfordeling mellom generasjoner, det vil si en overføring av inntekt mellom nålevende generasjoner, for eksempel omfordeling av ressurser fra eldre til barn. Det kan således være ønskelig å endre inntektsfordelingen mellom generasjoner.

Støtte til barnefamilier kan innebære en omfordeling mellom livsfaser. Den avgjørende fasen i livet er barndommen. Overføringer til barnefamilier kan bidra til en bedre fordeling av levestandard mellom livsfaser, mellom fasen der man forsørger barn, og faser der man ikke har forsørgeransvar. Overføringer betraktes slik sett som lån med fremtidig tilbakebetaling over skatteseddelen.

14.3 Barnefamiliers situasjon

Utviklingen i familiemønstre, familiers tidsbruk og økonomi er beskrevet i kapitlene 5, 6 og 7. I løpet av de siste 20 årene ble flere pågående utviklingstendenser forsterket.

Barnefamilier utgjør en synkende andel av norske familiehushold. Men barn har en sentral plass i det norske samfunnet, og de aller fleste kvinner – nærmere ni av ti – får barn. De blir imidlertid mødre senere, og det er vanlig å få første barn når man er nærmere 30 år. Siden kvinner som regel har en partner som er noen år eldre enn seg, er menn enda litt eldre når de blir fedre. At menn og kvinner har blitt eldre når de får barn, innebærer at de fleste er i jobb før de får barn, noe som utgjør et godt materielt fundament for foreldreskap. Senere tidspunkt for fødsler synes ikke å ha ført til lavere fruktbarhet; de fleste kvinner får i gjennomsnitt to barn. Dette har bidratt til et stabilt relativt høyt fruktbarhetsnivå i Norge, med visse fluktuasjoner. Hvorvidt de senere årenes nedgang er en varig trend, er det for tidlig å si noe om.

Et annet trekk ved fruktbarhetsmønsteret er den ulike utviklingen for kvinner og for menn. Mens det tidligere var slik at kvinner med lav utdanning hadde høyere fruktbarhet, er forskjellene i barnefødsler etter kvinners utdanningsnivå så godt som visket ut. For menn er forskjellene etter utdanningsnivå motsatt, og forskjellene har økt. Menn med høy utdanning får flere barn enn menn med lav utdanning. Andelen barnløse er også mye høyere blant menn enn blant kvinner. Særlig er det en høy andel menn med lav utdanning som aldri blir fedre.

De fleste barn blir født i familier med to foreldre, foreldre som enten er gift eller samboende. Det er fremdeles vanlig blant foreldre å gifte seg, men ikke nødvendigvis før barna er født. Andelen barn som fødes av enslig mor, har vært stabil over lang tid. En annen trend som har preget familiemønstrene, er hyppigere samlivsbrudd. Når det gjelder brudd blant gifte, har det imidlertid vært en liten nedgang i senere år, mens utviklingen blant samboere ikke er kjent. Mange barn opplever flere ulike familiekonstellasjoner i løpet av barndommen, og barn kan ha foreldre som både har vært samboere, gift, skilt og etablert med ny partner. Å ikke ha en far som deltar i omsorgen, kan være en særlig belastning i dagens samfunn, med vekt på involverte fedre.[795] Til tross for denne dynamikken i familieformer er det viktig å understreke at det er mest vanlig at barn bor sammen med begge foreldrene sine, enten de måtte være samboere eller gift. Norske fedre deltar dessuten mer i barns liv etter at foreldrene har flyttet fra hverandre.

Den internasjonale forskningen har gitt grunn til bekymring for en polarisering av konsekvenser av nye familiemønstre for barn langs sosioøkonomiske skillelinjer (kapittel 3). Også i Norge varierer barns familieressurser etter foreldrenes utdanningsnivå. Barn i familier med lavt utdanningsnivå har blant annet langt større sannsynlighet for å oppleve samlivsbrudd. Når det gjelder foreldres tidsbruk til jobb og barn, summerer de gradvise endringene som har foregått over flere tiår, seg opp til en ny hverdag for det store flertallet av foreldre og barn: Realisering av likestilte foreldreskap har tatt et langt skritt videre, og barnehagen har blitt en ny viktig fellesarena for barn i førskolealder.

I de fleste barnefamilier er begge foreldrene i lønnet arbeid. Toinntektsfamilien har konsolidert sin posisjon. Utviklingen i mødres yrkesaktivitet avdekker to viktige tendenser: Mødre som gruppe jobber mindre deltid, og mødre til de aller yngste barna har økt sin yrkesaktivitet betydelig. Med andre ord har mødres yrkesdeltakelse blitt likere fedres. Familier hvor både mor og far er i jobb, innebærer et godt inntektsgrunnlag, noe som er et viktig element i sikring av barns velferd.

Denne utviklingen har vært understøttet av et jevnt over godt arbeidsmarked, med lav arbeidsledighet og høy etterspørsel etter kvalifisert arbeidskraft. Et velregulert arbeidsmarked med i hovedsak faste ansettelser og arbeidstidsbestemmelser som gir rom foreldreskap, har også bidratt positivt.

En sterkere grad av likestilling i arbeidslivet gjenspeiles i en økende grad av likestilling i familien. Mens mødre tar større del i lønnsarbeidet, så tar fedre større del i barneomsorgen. Menns rolle som fedre er i løpet av de siste 20 årene blitt omformet, gjennom et skifte ikke bare i form av forestillinger og forventninger, men også praksiser. Fedres økte tid til barn er en medvirkende årsak til at barns tid med foreldre ikke har blitt mindre, tross de store endringene i familiers tidsbruk. Foreldre bruker i dag mer aktiv tid til barn, og barn følges opp tettere både på skole og i fritid. Det stilles større krav til foreldres evne til å følge opp barna sine. Barn har fått flere rettigheter og en synligere plass i samfunnet.

Det likestilte foreldreskapet har blitt tydeligere både som praksis og norm. Denne endringen er også synlig i hvordan foreldre i større grad deler på omsorgen for barna etter samlivsbrudd. Men selv om det har vært en klar konvergens mellom mødre og fedre i arbeidsliv og familieliv, er det fremdeles visse forskjeller mellom mødre og fedre i hvordan de innretter seg når de får barn, med konsekvenser for jobb og karriere.

Norske husstander har opplevd en sterk velstandsvekst de siste tjue årene. Den store majoriteten av barnefamilier har tatt del i denne veksten. For eksempel har par med barn i skolealder en høyere medianinntekt enn befolkningen for øvrig. Inntektsutviklingen har ikke vært like sterk for familier med barn under skolealder, men også småbarnsfamiliene har opplevd økt kjøpekraft de siste to tiårene. Gjeldsbelastningen har imidlertid også steget, i takt med sterk prisutvikling i boligmarkedet. Familier med barn i førskolealder har lavere inntekter og høyere gjeldsbelastning sammenlignet med familier med skolebarn.

Det er også andre trekk ved utviklingen som gir grunn til bekymring. Til tross for at barnefamilier flest har hatt en betydelig velstandsvekst, er det en del barnefamilier som ikke har fulgt med på denne utvikling. Andelen barn som vokser opp i familier med lavinntekt, har ligget på rundt 10–12 prosent de siste årene. Sammenlignet med situasjonen for 20 år siden er dette mer enn en fordobling. En så vidt høy andel lavinntektsfamilier innebærer en ny situasjon i Norge. Samme trend er synlig også i de andre nordiske landene. Det er likevel verdt å peke på at et omfattende tilbud av gratis eller sterkt subsidierte tjenester til barnefamilier, som barnehage, skole og helsetjenester, ikke inngår i inntektsbegreper som ligger til grunn for relative fattigdomsmål. Dette modifiserer de negative virkningene av lav inntekt, sammenlignet med en del andre land.

Det er særlig to grupper som har hatt svakere inntektsutvikling enn andre familier. Den ene er enslige forsørgere. Enslige forsørgere er en svært heterogen gruppe, men en økonomi der toinntektsfamilien legger listen for hva som er en vanlig familieinntekt, skaper ekstra utfordringer for enslige forsørgere. Enslige forsørgeres økonomiske situasjon er marginalt bedre enn det inntektstallene skulle tilsi dersom private barnebidrag regnes med i inntekten.

Den andre er gruppen familier med innvandrerbakgrunn. Den viktigste enkeltårsaken til økningen i andelen lavinntektsfamilier er innvandring. Barnefamilier med innvandrerbakgrunn utgjør en stadig økende andel av familier som faller under det som i statistikken defineres som lavinntektsgrensen. Som i befolkningen ellers skyldes lav inntekt i vesentlig grad en svakere tilknytning til arbeidsmarkedet. I familier med innvandrerbakgrunn er det mindre vanlig enn i resten av befolkningen at det er to voksne med lønnsinntekt, og flere familier har ingen inntekt fra lønnet arbeid.

For 20 år siden var ikke innvandring noe tema i familiepolitikken. Dette har endret seg radikalt. En periode med høy innvandring har preget familieutviklingen, og et økende antall barn vokser opp med foreldre som er født i et annet land. Selv om innvandrere kan ha noen utfordringer som ligner hverandre knyttet til språk og integrering i en ny kultur, er det viktig å understreke at familier med innvandrerbakgrunn utgjør en sammensatt gruppe. For barns velferd er det særlig foreldrenes yrkesaktivitet som er avgjørende, og her er det store variasjoner mellom ulike innvandrergrupper. Familier som har arbeidsinnvandret fra Øst-Europa, har for eksempel en yrkesdeltakelse høyere enn snittet av den norske befolkningen i arbeidsaktiv alder, mens barnefamilier som kommer som flyktninger fra Afrika og Asia er blant de mest fattigdomsutsatte gruppene i den norske befolkningen.

14.4 Familiepolitikkens status

I NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier ble det pekt på at settet av virkemidler i familiepolitikken utgjør en blanding av kontantoverføringer og tjenester, som i varierende grad er generelle eller målrettet mot bestemte behov, og at sammensetningen av overføringer endrer seg gjennom barnas livsløp. Kontantytelser ytes gjennom hele oppveksten, men for de yngste barna var kontantytelsene dominerende. Når barna blir større, ytes en større del gjennom tjenestetilbudet, og til de eldste barna var tjenester gjennom det offentliges utgifter til utdanning dominerende. Det ble konstatert at overføringssystemet var sammensatt av mange ordninger, og at de samlede virkningene kan være vanskelige å overskue, både for den enkelte mottaker og for politiske beslutningstakere.[796]

De økonomiske støtteordningene til barnefamiliene er beskrevet i del IV. I løpet av de siste 20 årene har den samlede støtten til barnefamiliene økt betydelig når det gjelder det offentliges utgifter. Men den relative støtten til barnefamiliene har ikke steget: Målt i andel av BNP har overføringene variert mellom 2,0 og 2,5 prosent i perioden. Sammenlignet med andre OECD-land ligger andelen av overføringer til barnefamilier i BNP i Norge noe over gjennomsnittet, men lavest blant de nordiske landene. En relativt større andel av overføringene utgjøres av tjenester.

Overføringssystemet har ikke blitt mindre komplekst i løpet av denne perioden. Beskrivelsene av de ulike ordningene i del IV viser at nye ordninger har kommet til, andre har ekspandert betydelig, mens enkelte ordninger er blitt beskåret, og noen har hatt mindre justeringer. Bak de forskjellige ordningene ligger det ulike mål og begrunnelser; disse har i noen tilfeller blitt forskjøvet over tid. Foreldres forhold til ordningene har endret seg. Det gjelder hvor mange det er som mottar eller bruker de ulike ytelsene og tjenestene, og sosioøkonomiske kjennetegn ved foreldrene som mottakere og brukere. Foreldres syn på ordningene kan ha endret seg, noe som er konstatert når det gjelder barnehagebruk for de minste barna. Familiepolitikken er utviklet i takt med endringer i familiemønstre i den norske majoritetsbefolkningen. Med økt innvandring stilles politikken overfor nye utfordringer.

Den norske familiepolitiske modellen har altså gjennomgått mange endringer og justeringer. Likestillingsmodellen – som understøtter at både mødre og fedre er yrkesaktive og omsorgspersoner – har blitt styrket som hovedspor.

Kontantytelser utgjør fremdeles en betydelig overføring til barnefamilier, og kontantytelsene har samlet sett økt de siste 20 årene. Men utviklingen innen de enkelte ytelsene har til dels vært svært ulik, noe som har endret profilen på ytelsene.

Barnetrygden utgjorde 40 prosent av de kontante overføringene til barnefamiliene i 2015. Barnetrygden har de siste 20 årene vært gjennom noen mindre justeringer, men av størst betydning er at den ikke har vært prisjustert siden 1996. Manglende prisjustering, sammen med den vesentlige forbedringen i økonomien til det store flertallet av barnefamiliene, innebærer at barnetrygden utgjør en synkende andel av barnefamiliers inntekter. Dersom denne trenden fortsetter, vil barnetrygdens betydning for barnefamiliers økonomi bli mindre og mindre.

Den største ekspansjonen i kontante overføringer gjelder foreldrepengeordningen, som i 2015 sto for 47 prosent av kontantoverføringene til barnefamiliene. Foreldrepenger skattlegges imidlertid, så statens reelle utgifter er altså noe lavere. Varigheten av foreldrepengene har økt betraktelig, noe som har skjedd gjennom flere utvidelser av fedrekvoten. Fedres individuelle rettigheter er bedret gjennom dette, og fedres rettigheter når det gjelder selvstendig opptjening har også blitt styrket. Fedre har tatt ut permisjon i takt med økte/reduserte kvoter, og fedres rolle som omsorgspersoner i familien har blitt utvidet. I løpet av de siste 20 årene har hovedtrenden vært at flere og flere mødre har opparbeidet rett til foreldrepenger; disse utgjør det store flertallet av mødre. Dette er en konsekvens av mødres økte yrkesaktivitet. Det betyr samtidig at andelen mødre som mottar engangsstønad, har sunket betydelig. Denne trenden kan imidlertid være i ferd med å snu, og siden 2012 har det vært en svak økning i andelen som mottar engangsstønad. En mulig årsak er økt innvandring. Mødregruppen som mottar engangsstønad, har endret sammensetning, og en økende andel har innvandrerbakgrunn. Med vedvarende høy innvandring vil andelen sannsynligvis fortsette å øke. Engangsstønadens beløp har de senere årene blitt hevet vesentlig, senest i 2017.

Kontantstøtten for ett–to-åringer er en kontantytelse som kom til i 1998, etter den familiepolitiske gjennomgangen som ble gjort for 20 år siden. Støtten ble i 2012 redusert til å omfatte kun ettåringer, men til gjengjeld har satsene økt kraftig, til 7 500 kroner per måned i 2017. I takt med utbyggingen av barnehageplasser har andelen foreldre som mottar kontantstøtte, sunket gradvis helt siden innføringen, med en særlig stor nedgang etter den store barnehagesatsingen, som skjøt fart særlig fra midten av 2000-tallet. Foreldregruppen som mottar støtten, har i denne prosessen endret sammensetning. Mødre med lav utdanning og innvandrerbakgrunn utgjør en økende andel.

Støtteordningene for enslige forsørgere har gjennomgått store endringer de siste 20 årene. Dette gjelder i første rekke overgangsstønaden. Varigheten av overgangsstønaden er sterkt forkortet, og kriteriene for å motta stønaden har blitt strammet inn flere ganger. Størrelsen på gruppen som mottar stønaden, har gjennom denne utviklingen minsket betraktelig. Det foreligger imidlertid lite oppdatert forskningsbasert kunnskap om enslige forsørgere som gruppe for de siste 10–15 årene.

Den endringen i perioden som har aller størst betydning, er at tjenestetilbudet til småbarnsfamiliene er vesentlig styrket. Barnehagetilbudet har vært gjennom en omfattende ekspansjon i antallet plasser, foreldrebetalingen er redusert for alle, og betalingen for foreldre med lav inntekt subsidieres ytterligere. De offentlige utgiftene til barnehager har dermed økt kraftig. Samtidig med økt tilgang på småbarnsplasser i barnehagene det siste tiåret har yrkesaktiviteten blant mødre med barn under tre år økt (se kapittel 11). Tilgang til subsidierte tjenester inngår ikke i den måten man vanligvis måler inntekt blant barnefamilier på. Om verdien av barnehagetjenester hadde vært lagt til inntekten, ville det påvirket tallene for inntektsutviklingen i positiv retning. Skolefritidsordningen har også ekspandert, men dette er et tilbud som er sterkt varierende i innhold og kvalitet. Sett i lys av hvor mange timer barn tilbringer på SFO, er foreldrebetalingen relativt høy sammenlignet med en barnehageplass, og foreldrebetalingen varierer dessuten mellom ulike kommuner. Det foreligger imidlertid begrenset kunnskap om skolefritidsordningen.

Fra å være et sterkt rasjonert tjeneste ble tilgang til barnehage en sosial rettighet i 2009. Barnehagen som arena for sosial investering i barns utvikling og livssjanser tillegges økende vekt i familiepolitiske begrunnelser. I løpet av de siste 20 årene har barnehagen fått en ny og større betydning for barns oppvekst og foreldres hverdagsliv. De aller fleste barn går i barnehage, 90 prosent av barna i alderen ett–fem år. Flertallet av foreldre, på tvers av sosioøkonomiske skiller, ser på barnehage som det beste omsorgstilbudet for barn i de fleste aldersgrupper. Barnehagen har fått karakter av en sentral samfunnsinstitusjon med vidtrekkende betydning som felles arena for barn.

14.5 Prioriterte mål for familiepolitikken

Familiepolitikken har hatt, og vil måtte ha, flere målsetninger. Det kreves et bredt spekter av virkemidler for å håndtere ulike samfunnsmessige utfordringer knyttet til barns oppvekstsvilkår og barnefamiliers levekår.[797] Det er ikke bare det enkelte tiltak som har betydning, de samlede virkningene av familiepolitikken er også vesentlig. Ulike mål vil imidlertid kunne stå i konflikt med hverandre, og slike målkonflikter kan innebære dilemmaer som det ikke finnes enkle løsninger på. Det er ofte flere hensyn som må balanseres mot hverandre.

Det er flere utvalg som har utredet ulike deler av familiepolitikken i de senere årene. For første gang på 20 år har dette utvalget foretatt en bred gjennomgang av de sentrale ytelsene og tjenestene til barnefamiliene. Dette har gjort det mulig å få et overblikk over helheten i overføringsordningene, balansen mellom de ulike ordningene og den samlede ressursbruken.

14.5.1 Normative og instrumentelle mål

Politiske tiltak kan begrunnes både normativt og instrumentelt. Hva som bør være målsettingen med familiepolitikken, kan begrunnes med utgangspunkt i overordnede prinsipper/verdier. Men målene kan også begrunnes pragmatisk, det vil si med at konkrete tiltak fører til bestemte gunstige samfunnsmessige utfall. For eksempel kan et mål om å redusere barnefattigdom begrunnes normativt med likhet og rettferdighet. Men det kan også begrunnes med at det vil gi barn bedre livssjanser og hindre at fattigdom går i arv.

Det familiepolitiske systemet har som andre deler av velferdssystemet vokst frem som et resultat av konkurranse og kompromisser mellom ulike interesser og verdier. Det betyr at det har vært, og er, ulike syn på normative spørsmål. Det kan også være ulike oppfatninger om hvordan ting «er», for eksempel om hvilke forhold som har påvirket hvilke utfall.[798]

I NOU 1996: 13 tolket Longva-utvalget sitt mandat slik at de ikke så det som sin oppgave å drøfte verdigrunnlaget i familiepolitikken. Utvalget ønsket derfor ikke å gi noen anbefalinger om hvordan foreldre bør innrette seg i skjæringsfeltet mellom barneomsorg og yrkesaktivitet.[799] Videre skrev utvalget at dets medlemmer la ulik vekt på ulike fordelingsdimensjoner, blant annet mellom eninntekts- og toinntektsfamilier, mellom kvinner og menn, mellom enslige forsørgere og foreldre som lever sammen, og mellom foreldre med og uten barnehageplass.

Longva-utvalgets eksempler på meningsforskjeller tyder imidlertid på at det som ble oppfattet som viktige konfliktlinjer for 20 år siden, i mindre grad er det i dag. Det synes å ha vært en økende politisk konsensus om normative mål i familiepolitikken, og det er gjerne virkemidlene det er uenighet om.[800]

14.5.2 Tre prioriterte mål

På bakgrunn av den kunnskapsbaserte gjennomgangen av familiers situasjon og det eksisterende familiepolitiske systemet vil utvalget prioritere tre overordnede mål for den videre utviklingen av støtten til barnefamiliene: i) gode oppvekstsvilkår, ii) like muligheter for barn, og iii) likestilte foreldreskap gjennom yrkesdeltakelse og omsorg.

Utvalget er av den oppfatning at familiepolitikken også bør støtte opp om viktige samfunnsmål. I NOU 1996: 13 ble det for eksempel fremholdt at overføringene til barnefamiliene og barns oppvekstsvilkår bør drøftes i lys av at håndtering av aldringen i befolkningen og andre utfordringer bygges opp rundt en barneorientert struktur og en godt utdannet oppvoksende slekt som forener arbeidsorientering med omsorgsansvar.[801] Dette er fremdeles relevante hensyn. Ordninger bør også utformes slik at de opprettholder tilliten til de familiepolitiske ordningene og velferdsstaten. Blant mer generelle hensyn som bør inngå i vurderingen av tiltak, er at støtteordninger bør være oversiktlige for mottakere/brukere. Ordningene bør også gi forutsigbarhet og stabilitet i rammebetingelser. Videre er det en fordel med minst mulig administrativt krevende ordninger. Det er også viktig å unngå insentiver som virker mot sin hensikt, og som kan føre til misbruk av ordningene.

En relevant familiepolitikk kan ha store både private og offentlige gevinster.[802] Selv om de direkte effektene av familiepolitikk ikke alltid er enkle å påvise, må norsk familiepolitikk sies å ha gitt gode resultater. Norge og de andre nordiske landene peker seg positivt ut sammenlignet med OECD-gjennomsnittet når det gjelder familiepolitiske utfordringer knyttet til blant annet lav fruktbarhet og barnefattigdom.[803] Familiepolitikken bør derfor videreføre og forbedre ordninger som har bidratt til at de fleste unge mennesker i Norge ønsker å få barn, og som sikrer foreldreskapet et godt materielt utgangspunkt gjennom å tilrettelegge for at foreldre deltar i arbeidsmarkedet.

Gode oppvekstsvilkår

Barns rett til en god oppvekst er en grunnleggende rettighet. En god oppvekst handler særlig om barns velferd her og nå. Barndommen har en egenverdi i seg selv. Barn må sikres både trygghet, omsorg og kjærlighet og gode økonomiske og materielle vilkår. Oppvekstsvilkår handler også om å gi barn gode rammer for personlig utvikling og læring. Oppvekstsvilkårene for norske barn er bedre enn i de fleste andre land. Det gjelder både barns subjektivt opplevde velferd og de objektive materielle forholdene de vokser opp under (kapittel 3).

Et viktig hensyn i familiepolitikken bør være at gode oppvekstsvilkår for barn i størst mulig grad sikres uavhengig av foreldrenes sosioøkonomiske stilling, inkludert arbeidsmarkedsstatus.

Like muligheter for barn

Gode oppvekstsvilkår for barn er også grunnleggende for barns fremtidige livssjanser. Støtte til utsatte familier her og nå vil kunne forebygge negative konsekvenser i fremtiden, blant annet hindre at fattigdom går i arv. Det er også en investering i stabile sosiale og økonomiske relasjoner i det norske samfunnet, som bidrar til grunnlaget for høy sosial tillit i samfunnet.

Forskjeller i familiers økonomiske og sosiale ressurser skaper ulikhet i barns livssjanser. Det er et samfunnsmål å redusere sosiale forskjeller. Grunnlaget for barns like muligheter skapes gjennom en lik adgang til og et likt utbytte av læring. Et særskilt mål er å sikre at mulighetene for barn med innvandrerbakgrunn er mest mulig like andre barns.

Oppvekst i familier med vedvarende lavinntekt kan være problematisk og kan gi barn dårligere muligheter til å realisere sitt eget potensial. Men ulikhet mellom barn kan også skrive seg fra andre forhold enn forskjeller i materielle ressurser. Ulike foreldreressurser, i form av stabile familieforhold og tidsinvesteringer i barn, bidrar også til å skape ulikheter i barns utviklingsmuligheter og livssjanser. Familiepolitikken bør støtte opp om tjenester som barnehage, skole og SFO, som i alle fall delvis kan kompensere for sosiale forskjeller som oppstår på bakgrunn av forskjeller i ikke-materielle foreldreressurser.

Likestilte foreldreskap gjennom yrkesdeltakelse og omsorg

Et viktig utgangspunkt for norsk familiepolitikk er å styrke ordninger som støtter videre opp om et likestilt foreldreskap. Målet om at flest mulig skal kunne velge å få barn og samtidig ta utdanning eller være i jobb, har bred politisk støtte i Norge.[804] Likestilte foreldreskap har positive virkninger både for samfunnet og for foreldre og barn.

En høy andel av arbeidsstyrken er foreldre, og foreldres yrkesdeltakelse er viktig for det økonomiske grunnlaget for velferdsstaten.[805] Høy kvinnelig yrkesdeltakelse og relativt høy fruktbarhet har vært avgjørende bidrag til norsk arbeidsliv og økonomi. Det gir viktige skatteinntekter og bidrar til å dekke samfunnets arbeidskraftbehov, noe som er sentrale dimensjoner i opprettholdelsen av den norske velferdsstaten. Beregninger viser at økt kvinnelig sysselsetting har hatt stor betydning for verdiskapningen i samfunnet.[806]

I arbeidet for reell likestilling inngår det å motarbeide kjønnsstereotypier når det gjelder både kvinners og menns muligheter. Likestilling i foreldres omsorg for barn innebærer begge foreldres rett til å gi omsorg, og barnets rett til å få omsorg fra begge foreldre, også etter samlivsbrudd. Kjønnslikestilling i arbeidsliv og familie er også et spørsmål om rettferdighet.[807]

I et samfunn som det norske, der toinntektsfamilien danner grunnlaget for familiers velferd, har husholdninger som faller utenfor dette mønsteret, en større risiko for lav inntekt. Den viktigste årsaken til fattigdom blant barnefamilier er at foreldrene ikke er yrkesaktive. Visse grupper av barnefamilier er mer utsatte enn andre: Enslige foreldre har kun én inntekt, og mange familier med innvandrerbakgrunn har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet. Stor innvandring til Norge fra land utenfor Europa kan bidra til en vekst i antallet barnefamilier med lav inntekt. Lønnet arbeid er det viktigste elementet i bekjemping av barnefattigdom.

På et samfunnsøkonomisk nivå vil en høyere andel ikke-sysselsatte innebære svakere skatteinngang. En svekkelse av velferdsstatens økonomi vil føre til strammere prioriteringer i velferdstilbudet. Familiepolitikkens utfordring er å balansere virkemidler som kan trygge barns velferd, samtidig som de støtter opp under foreldres deltakelse i arbeidsmarkedet.

14.5.3 Nærmere om vekting mellom hensynet til fordeling og arbeidsinsentiver

Ifølge mandatet skal utvalget drøfte særskilt i hvilken grad en bør vektlegge fordelingshensyn og hensyn til arbeidstilbudet ved utformingen av støtten til barnefamiliene. Disse to hensynene skaper i mange sammenhenger målkonflikter, og avveininger mellom dem står sentralt i utvalgets forslag. Arbeidslinja ligger til grunn for mye av den norske politikkutformingen. I det ligger at det skal lønne seg å jobbe. Samtidig er det bred enighet om at forskjeller i inntekt og levekår til en viss grad skal utjevnes ved hjelp av statlig politikk. Overføringer mellom grupper eller personer kan skje på flere måter, for eksempel gjennom skattesystemet, gjennom overføringsordninger eller gjennom at det offentlige tilbyr gratis eller subsidierte tjenester.

I de fleste tilfeller fører slike tiltak for jevnere inntektsfordeling til svekkede insentiver til å arbeide. Økonomisk støtte er i mange ordninger prøvd mot inntekt. Støtten avkortes med høyere inntekt, enten progressivt eller ved faste grenser. Det betyr at en person mister hele eller deler av støtten ved å øke arbeidsinnsatsen. Slike ordninger er derfor problematiske. Dette er diskutert i kapittel 3 i relasjon til de familiepolitiske virkemidlene.

Målkonflikten mellom fordeling og arbeidsinsentiver vil man praktisk sett ikke kunne komme utenom, men den kan håndteres på mer eller mindre gode måter. Det er viktig å understreke at avveiningene mellom disse hensynene ikke er statiske størrelser, men endres som konsekvens av samfunnsutviklingen. For eksempel kan den økte innvandringen til Norge bety en annen avveining mellom fordeling og arbeidstilbud i visse tilfeller. Men samtidig kan det være problematisk å legge for stor vekt på foreldres arbeidsinsentiver når det er snakk om grupper som har svært begrensede muligheter til å komme i lønnet arbeid. Utvalget har i sine anbefalinger forsøkt å avveie disse hensynene mot hverandre i den grad det har vært mulig.

15 Utvalgets vurderinger og anbefalinger

15.1 Overordnede synspunkter

Familiepolitikken utgjør et viktig sett av virkemidler med betydning for barnefamiliers situasjon og levekår. Støtteordningene inngår i den mulighetsstrukturen som mødre og fedre står overfor i valgene knyttet til yrkesarbeid og omsorg. Familiepolitikk virker også tilbake på samfunnet. En vellykket politikk for investering i barns sosiale, kognitive og emosjonelle utvikling er avgjørende for en gunstig samfunnsutvikling på lang sikt.

De sentrale familiepolitiske virkemidlene har gitt gode familieliv for det store flertallet av barnefamilier. Ordninger som støtter opp om foreldres yrkesaktivitet bør videreføres og forbedres. Ordninger som trygger og gir forutsigbare inntekter til dem som ikke kan jobbe, må videreutvikles.

Et hovedprinsipp for familiepolitikken bør være individuelle rettigheter for den enkelte forelder. Reell likestilling mellom foreldre fordrer like rettigheter som grunnlag.

Utvalgets anbefalinger springer ut av en rekke avveininger. Én avveining er mellom universelle og behovsprøvde ordninger. En annen avveining er mellom kontantytelser og tjenester. Ifølge mandatet skal utvalget vurdere om enkelte overføringer helt eller delvis bør erstattes av tjenestetilbud eller aktivitetsbaserte ytelser for barn og ungdommer, og foreslå hvilke tjenester eller ytelser dette i så fall bør gjelde. En tredje avveining er mellom hensyn til fordeling og til arbeidstilbud. Ifølge mandatet skal utvalget drøfte i hvilken grad man bør vektlegge fordelingshensynet og hensynet til arbeidstilbudet ved utformingen av støtten til barnefamiliene. Disse to hensynene skaper i mange sammenhenger målkonflikter, og representerer et av de grunnleggende dilemmaene knyttet til utformingen av velferdspolitikken generelt.

Dagens familiepolitiske system er komplekst, og har vokst frem gjennom mange år. På bakgrunn av en helhetlig gjennomgang av ordningene fremmer utvalget en rekke forslag til effektivisering, forenkling og koordinering av den samlede familiepolitiske innsatsen. I forslagene har utvalget i tråd med mandatet sett hen til Norges forpliktelser, herunder EØS-avtalen, og vurdert eventuelle konsekvenser forslagene vil ha for eksport av trygdeytelser. Videre har utvalget vurdert økonomiske, administrative og andre vesentlige konsekvenser på kort og lang sikt av utvalgets anbefalinger.

Ifølge mandatet skal utvalgets forslag utredes innen uendrede budsjettrammer. Dette setter rammer som gjør det nødvendig å prioritere. Samtidig kan det være grunner til å tenke utover disse rammene når familiepolitikken skal utformes for de kommende årene. Investeringer i barns velferd har store samfunnsmessige konsekvenser på kort og lang sikt. Økt innvandring skaper særlige utfordringer når det gjelder de målene utvalget mener bør prioriteres, både med henblikk på å sikre barns levekår her og nå, å investere i barns fremtidige utvikling og å fremme likestilte foreldreskap. Utvalget vil dessuten spesielt peke på den bekymringsfulle veksten i omfanget av lavinntekt blant barnefamilier. Økt omfordeling innad blant barnefamiliene kan bidra et stykke på vei. Men det er vanskelig å opprettholde og bedre velferden for det store flertallet av barnefamilier, og samtidig redusere barnefattigdommen vesentlig innenfor uendrede budsjettrammer. Økte ressurser og overføringer vil trolig være nødvendig, blant annet til kommunene der mange av oppgavene knyttet til barns oppvekstsvilkår skal løses.

Familiepolitikken kan heller ikke alene løse alle problemstillinger knyttet til barnefamiliers levekår. Mange av de utfordringene fremtidens familier vil stå overfor, påvirkes av ulike sider ved samfunnsutviklingen og av andre politikkområder. Utviklingen på arbeidsmarkedet, lavkonjunkturer og sammenhengen mellom foreldres kompetanse og tilgang på arbeidsplasser vil ha direkte innvirkning på barns velferd. Utviklingen i arbeidslivet og arbeidslivspolitikken er også avgjørende for utjevning av kjønnsforskjeller i lønn og karriere knyttet til foreldreskap. De overordnede rammene for sosial utjevning og fattigdomsbekjempelse legges i den økonomiske politikken, den generelle fordelingspolitikken og integreringspolitikken.

I det følgende gjøres det først rede for hovedpunktene i anbefalingene til ny familiepolitikk, etterfulgt av en kortfattet oversikt over alle anbefalingene. Detaljerte vurderinger og anbefalinger vedrørende de enkelte ytelsene og tjenestene blir deretter presentert. Til slutt følger anslag over budsjettmessige konsekvenser.

15.2 Ny familiepolitikk: hovedpunkter

Her beskrives først de to hovedkomponentene i anbefalingene til en ny familiepolitikk. Den første dreier seg om foreldrepengeordningen – Likestilte foreldreskap: sosial utjevning, individuelle rettigheter og likedeling – og anbefales av utvalget. Den andre hovedkomponenten dreier seg om innretningen på barnetrygden og barnehagetilbudet. Modellen – Universelle ordninger i en ny tid: fra kontantytelser til tjenester – anbefales av utvalgets flertall. Mindretallet har valgt en annen modell.

Utvalget står samlet bak de fleste anbefalingene (se avsnitt 15.2.3). I tråd med mandatet er anbefalingene utredet innenfor uendrede budsjettrammer. Den samlede økonomiske rammen for flertallets og mindretallets forslag er tilnærmet lik.

15.2.1 Likestilte foreldreskap: sosial utjevning, individuelle rettigheter og likedeling

Utvalget anbefaler at det innføres en foreldrepengeordning som omfatter alle foreldre. Videre anbefales det at foreldre gis individuelle rettigheter, og at foreldrepengeperioden deles likt mellom foreldrene. Anbefalingen støtter opp om utvalgets prioriterte mål om gode oppvekstsvilkår og likestilte foreldreskap.

Felles foreldrepengeordning

Et sentralt mål for norsk familiepolitikk har gjennom flere tiår vært å legge til rette for at både kvinner og menn kan kombinere yrkesaktivitet med omsorg for små barn. Foreldrepengeordningen har sikret at en av foreldrene kan ta omsorg for barnet hjemme i barnets første leveår ved å kompensere for tap av inntekt. Ordningen har hatt stor betydning for kontinuiteten i kvinners yrkesaktivitet i forbindelse med barnefødsler. Dagens foreldrepengeordning er meget god med tanke på kompensasjonsgrad og lengde. Utvalget mener det er viktig å opprettholde en god foreldrepengeordning.

Foreldrepengeordningen forutsetter at foreldrene har vært i arbeid før fødselen. Mødre som ikke har opparbeidet rett til foreldrepenger før fødselen mottar en engangsstønad. Mottakere av engangsstønad er en heterogen gruppe. Mødre med innvandrerbakgrunn er sterkt overrepresentert, og utgjør en økende andel av gruppen. Andre grupper er studenter og unge enslige mødre, som ikke har startet å arbeide og dermed heller ikke har opptjent rett til foreldrepenger. Det er en økt sannsynlighet for at barn av mødre som mottar engangsstønad, vokser opp i fattige familier. Også fedrene i disse familiene har lavere inntekt enn snittet, og mange er uten inntekt. Skillet mellom foreldre med og uten opptjening bidrar til å forsterke sosiale skjevheter; det er stor forskjell på om man er innenfor eller utenfor foreldrepengeordningen.

Utvalget foreslår en ny foreldrepengeordning som innebærer at alle foreldre får rett til foreldrepenger. En felles foreldrepengeordning innebærer at engangsstønaden avvikles og erstattes av løpende foreldrepenger. For yrkesaktive beregnes ytelsen på grunnlag av forelderens inntekt etter de samme reglene som i dag. Foreldre som har hatt svært lav eller ingen inntekt, vil med forslaget få foreldrepenger på minstenivå, som settes til 2 G (p.t. 185 152 kroner). Stønaden skal være skattepliktig. Dette innebærer en betydelig økning av stønaden til foreldre med ingen eller liten forutgående yrkesaktivitet.

Løpende minsteytelse vil ha en god fordelingsprofil, og vil utjevne forskjeller mellom grupper av mødre og fedre i den tidlige fasen av foreldreskapet. Utvalget mener at det er viktig å skape stabile økonomiske rammer rundt familien den første tiden. På den andre siden bør ikke ytelsen settes så høyt at den kommer i konflikt med arbeidslinja. Utvalget ser at foreldrepenger til alle uavhengig av yrkesaktivitet vil bety at kvinner i mindre grad enn i dag vil ha et insitament til å søke arbeid i en periode før de planlegger å få barn, eventuelt også mellom fødsler. En felles foreldrepengeordning som omfatter alle foreldre, vil imidlertid være en forenkling og forbedring, og legge bedre til rette for deling av foreldrepengeperioden mellom mor og far.

Individuelle rettigheter

Utvalget mener at tiden er kommet for å gi foreldre individuelle rettigheter. Dersom mor og far reelt sett skal behandles som likeverdige omsorgspersoner, bør hver av dem ha rett til foreldrepenger uavhengig av den andre.

Innføringen av en fedrekvote i foreldrepengeordningen i 1993 var det første skrittet mot å gi fedre individuelle omsorgsrettigheter. En øremerket del for far har virket klart normgivende; det tas ofte for gitt at far benytter seg av sine tilmålte uker. Regelen gjør det lettere for fedre som ønsker å ta ut permisjon, da de slipper å «forhandle» med mor og arbeidsgiver. Fedrekvoten satte i gang en normaliseringsprosess i det norske samfunnet av synet på menn som omsorgspersoner.[808]

Det har vært mange vilkår og begrensninger knyttet til fedres uttak av foreldrepenger, og fortsatt er fars rett til foreldrepenger avhengig av mors aktivitet før og etter fødsel. Et sentralt argument har vært at når fars rett til foreldrepenger er avhengig av mors aktivitet, kan det anspore mor til å gå ut i eller gjenoppta arbeidet, slik at far kan ta ut foreldrepenger. Utvalget mener at hensynet til arbeidsinsentiver er viktig, men hensynet til individuelle rettigheter må her veie tyngre. Individuelle rettigheter har flere positive virkninger. Fedre som ønsker det, vil få en mer reell mulighet til det godet det er å delta i omsorgen for barna sine, og det vil bidra til å styrke kvinners mulighet til deltakelse i arbeidslivet. En likere deling av permisjonen vil kunne bidra til en allmenngjøring og normalisering av permisjonsfravær blant arbeidstakere, på tvers av kjønn, og barn vil kunne få bedre kontakt med begge foreldre. Utvalget mener også at det fortsatt skal være slik at foreldrene ikke skal kunne ta ut foreldrepenger samtidig.

Likedeling

Utvalget mener at fedrekvoten har fungert godt, men at den ikke er tilstrekkelig for å sikre jevnere deling av permisjonen. Fedrekvoten er en reform som har hatt en lang modningstid, og ført til viktige endringer i menns omsorgspraksiser, med positive konsekvenser for både barn og foreldre. Men fedres permisjonsuttak begrenses i stor grad til den til enhver tid gjeldende kvoten. Mødre tar ut egen kvote samt mesteparten av den delbare permisjonen.

Tiden er kommet for å ta neste skritt mot likestilte foreldreskap. Utvalget går inn for en todelt permisjon. Av helsemessige grunner er tre uker før fødsel og de første seks ukene etter fødsel forbeholdt mor. Utover dette bør perioden deles i to like deler. De resterende 40 ukene deles likt, slik at mor og far får 20 uker hver.

Likedeling av permisjonen legger til rette for at far kommer tidlig inn i omsorgen av barnet. Dette forventes å styrke utviklingen av relasjonen mellom far og barn. Likedeling legger opp til at fedre er hjemme alene med barnet for å unngå at de forblir sekundære omsorgspersoner. Likedeling vil gjøre at arbeidsgivere kan forvente at kvinnelige og mannlige søkere vil komme til å ha omtrent like langt fravær fra arbeidet som følge av eventuelle foreldrepermisjoner. Likedeling vil fordele byrdene ved permisjonsfravær likere mellom arbeidsplasser.

15.2.2 Universelle ordninger i en ny tid: fra kontantytelser til tjenester

Utvalgets flertall, medlemmene Brækhus, Ellingsæter, Fasting, Håkonsen, Kvande og Markussen, anbefaler at det innføres gratis barnehage for alle barn, og at barnetrygden målrettes, og satsen økes. Dette innebærer at en universell kontantytelse til barnefamiliene veksles inn mot en universell tjeneste. I tillegg gis barnetrygd til de familiene som trenger det mest. Anbefalingen støtter opp om utvalgets prioriterte mål om gode oppvekstsvilkår, like muligheter for barn og likestilte foreldreskap.

Innføring av universell barnetrygd i Norge etter krigen, var et stort fremskritt. Begrunnelsen for innføringen var å minske forskjellene i levestandard mellom forsørgere og ikke-forsørgere.[809] Trygden ble utbetalt til mor, og dette ga kvinner råderett over penger på et tidspunkt de færreste hadde egne inntekter. Femti år senere er situasjonen for barnefamiliene en ganske annen. I det store flertallet av barnefamilier har både mor og far lønnet arbeid, og disse familiene har en ganske god økonomi.

I løpet av de siste 20 årene har de familiepolitiske prioriteringene dreid fra kontantytelser til barnehagetjenester. Et av de største familiepolitiske fremskrittene i de senere årene er utbygging av barnehagesektoren. Dette har ført til at det store gapet mellom barnehagetilbudet og foreldrenes etterspørsel mer eller mindre har blitt borte. Redusert foreldrebetaling og innføring av rett til barnehageplass har også styrket tilbudet vesentlig.

Det er flere grunner til at utvalgets flertall mener at neste fase i satsningen på barnehage er å gjøre den gratis for alle barn. Universelle ordninger antas i seg selv å ha positive egenskaper, blant annet for oppslutningen om velferdsstaten og dens legitimitet. Det er også grunn til tro at en videreutvikling av barnehagen som inkluderende fellesinstitusjon, vil ha stor positiv betydning som integrasjonsarena. Gratis barnehage vil styrke barnehagens nye samfunnsrolle som fellesarena for alle barn i Norge og deres foreldre, på tvers av sosiale og økonomiske skillelinjer. Det offentlige finansierer allerede det meste av utgiftene til barnehager, omkring 86 prosent. Å innføre gratis barnehage er beregnet til å koste 11,6 milliarder. Dette inkluderer økning i etterspørselen, som er en ønsket effekt.

Men det viktigste argumentet for gratis barnehage er barnehagens betydning for barns oppvekst og utvikling. Det er bred enighet om at barnehager er et gode for barn. De aller fleste barn går i barnehage, men ikke alle. Gratis barnehage vil senke terskelen for bruk av barnehage, og enda flere vil kunne nyte godt av tilbudet. Som ledd i utjevningen av barns livssjanser er det viktig å investere i de yngste barna. Dette gjelder ikke minst de barna som vil ha størst utbytte av barnehage for språkutvikling og sosiale og kognitive stimulanser. Barnehagen er ikke bare et positivt bidrag til investering i barns læring, den har betydning også for barns velferd her og nå, gjennom deltakelse i fellesskapet med andre barn.

Gratis barnehage vil gjøre det mer lønnsomt å jobbe for småbarnsforeldre. Utvalgets forslag om å innføre kvartalsvise opptak i barnehagene vil i tillegg lette overgangen fra foreldrepermisjon til arbeid for foreldre som i dag må vente opptil et halvår på rett til barnehageplass.

Gratis barnehage i bytte mot barnetrygd innebærer en omfordeling mellom familiefasene, fra fasen der familien har eldre barn, til fasen der man har barn i førskolealder. Det er flere argumenter for en slik omfordeling.

Omfordelingen tar hensyn til at de økonomiske behovene varierer mellom familiefasene. I fasen med mindre barn har de aller fleste familier utgifter til barnetilsyn, utgifter man ikke har i fasen med eldre barn. Barnehage er en nødvendig tjeneste for yrkesaktive foreldre. Fasen med yngre barn er også en fase der inntektene er klart lavere og gjeldsbelastningen høyere enn i fasen med eldre barn. Dessuten har familier med yngre barn i mindre grad tatt del i inntektsveksten de siste to tiårene sammenlignet med familier med eldre barn, selv om reduserte barnehagepriser trolig betyr at forskjellene er noe mindre.

Flertallet foreslår at barnetrygden målrettes ved hjelp av inntektsprøving og at satsen heves. Denne modellen reduserer utgiftene til barnetrygd med rundt 9 milliarder kroner, sammenlignet med dagens barnetrygd, og gir rom for prioritering av gratis barnehage til alle barn. Inntektsprøving av barnetrygden vil medføre administrative merkostnader. Samtidig medfører flertallets forslag om innføring av gratis barnehage at den inntekstprøvde foreldrebetalingen avvikles, noe som vil føre til administrative besparelser. Avvikling av dagens inn- og utveksling av ulike beløp mellom foreldrebetaling, skattefradrag og kontantoverføringer utgjør en vesentlig forenkling.

Et viktig mål med å gi målrettet og forsterket barnetrygd i tillegg til gratis barnehage er at det vil bidra til å redusere omfanget av barnefattigdom. Barnetrygden utgjør en relativt større andel av inntekten for barn i husholdninger med lave inntekter. Familiene nederst i inntektsfordelingen har blitt hengende etter i inntektsutviklingen, og flere barn vokser opp i familier med lavinntekt. Enslige foreldre er en gruppe med svakere inntektsutvikling enn andre grupper, og enslige foreldre med lavinntekt vil derfor motta utvidet barnetrygd. Et argument som kan tale mot inntektsprøvd barnetrygd, er at beregninger tyder på at det kan svekke foreldrenes arbeidsinsentiver, først og fremst mødrenes. Den økte kvinnelige sysselsettingen de siste tiårene, gir imidlertid grunnlag for å forvente synkende atferdsresponser for norske kvinner. Det synes som om atferdsmønsteret til kvinner nærmer seg det man ser for menn.[810]

Dersom økte kontantoverføringer gjør det mindre lønnsomt å jobbe, vil det kunne svekke familiens materielle grunnlag på lengre sikt. Men utvalgets flertall mener at det er riktig å prioritere bedre materielle levekår for barn her og nå, uavhengig av foreldrenes yrkesaktivitet. Ifølge SSBs beregninger, vil de to komponentene i flertallets modell samlet bidra til en reduksjon i andelen barn i husholdningen med lavinntekt, med 1,6 prosentpoeng (se vedlegg 1).

Flertallets samlede forslag representerer dessuten en betydelig administrativ forenkling sammenlignet med dagens system. Administrasjon av moderasjonsordningene for foreldrebetaling i barnehage er ressurskrevende, men blir med utvalgets forslag overflødig. I tillegg vil fjerningen av de ulike skattefradragene bidra til administrativ forenkling. Til gjengjeld medfører forslaget om målretting av barnetrygden en administrativ kostnad.

Dissens

Utvalgets mindretall, medlemmene Pedersen, Syltevik og Thoresen, går inn for å opprettholde og revitalisere den universelle barnetrygden som et sentralt element i familiepolitikken og vil forenkle og styrke den eksisterende moderasjonsordningen for foreldrebetaling i barnehager heller enn å prioritere en fullstendig avvikling av foreldrebetalingen.

Konkret foreslår mindretallet å skattlegge barnetrygden, og at disse skatteinntektene pluss et tillegg på 2,5 mrd. kroner anvendes til en betydelig satsøkning i ordningen. En hovedmålsetning med barnetrygden er å kompensere for forskjellene i økonomiske behov mellom familier med og uten barn. Etter mindretallets vurdering har den sterke velstandsutviklingen i Norge over de siste tiårene ikke gjort det mindre aktuelt å kompensere barnefamiliene for kostnadene som følger av det å forsørge barn. Den universelle barnetrygden sikrer foreldre et tilskudd til forsørgelsen av barna gjennom hele oppveksten. Det er etter mindretallets oppfatning grunn til å legge vekt på at oppslutningen og legitimiteten til en kontantoverføring styrkes ved at den gis til alle barn, fremfor at det lages en ordning som bare kommer en mindre andel av barnefamiliene til gode. Den foreslåtte satsøkningen vil dessuten innebære en moderat styrking av barnetrygdens rolle i bekjempelsen av barnefattigdom.

Det andre hovedelementet i mindretallets forslag er å videreføre den delvise foreldrebetalingen i barnehager, samtidig som den eksisterende moderasjonsordningen for familier med lav inntekt forenkles og styrkes. Forslaget innebærer at bruk av barnehage blir helt gratis for familier med svært lave inntekter. Mindretallet vil dessuten, i likhet med flertallet, fjerne foreldrefradraget. Mindretallet mener at den foreslåtte styrkingen av moderasjonsordningen for foreldrebetaling i barnehage vil sikre at ingen barnefamilier unnlater å bruke barnehage på grunn av dårlig råd, og føre til økt bruk av barnehage blant de gruppene der behovet er størst.

I motsetning til flertallets forslag innebærer mindretallets forslag ingen vesentlige endringer i balansen mellom kontantytelser og subsidiering av tjenester, i den samlede støtten til barnefamiliene. Det har i løpet av de siste 20 årene skjedd en sterk forskyvning i denne balansen til fordel for subsidierte tjenester, men mindretallet ser ingen sterke argumenter for helt å avvikle kontantytelser til fordel for tjenester i familiepolitikken. Mindretallets prinsipielle syn er at økte investeringer i barnehager og skole bør finansieres solidarisk av befolkningen som helhet og ikke finansieres ved innstramminger som ensidig rammer barnefamilienes økonomi og levekår her og nå.

Mindretallets forslag tar videre sikte på i hovedsak å opprettholde balansen i den samlede støtten mellom familier med barn i ulike aldre. Flertallets forslag innebærer en sterk omfordeling av den samlede støtten til fordel for småbarnsfamiliene og til ulempe for familier med eldre barn. Mindretallet erkjenner at en slik omlegging kan begrunnes med at småbarnsfamiliene i gjennomsnitt har lavere inntekter enn familiene med eldre barn, men vil peke på at konvensjonelle mål på inntekt ikke tar hensyn til at eldre barn har større materielle behov enn småbarn.

Mindretallets modell innebærer en moderat styrking av fordelingsprofilen til familiepolitikken i favør av barn i familier med dårlig råd. Dette skjer gjennom tiltak både med hensyn til kontantytelsene (økte utgifter til barnetrygd samt forbedrede fordelingsegenskapet gjennom skattlegging) og med hensyn til tjenestene (styrket moderasjonsordning for foreldrebetaling i barnehagene).

Mindretallet erkjenner at flertallets forslag samlet sett vil gi en noe sterkere reduksjon i fattigdomsratene enn mindretallets forslag, men dette oppnås ved hjelp av en inntektsprøving av barnetrygden som innebærer en ekstra marginalskatt på 13,5 prosent for barnefamilier med midlere inntekter. Både ut fra legitimitets- og rettferdighetshensyn og ut fra hensynet til arbeidstilbud og skatteproveny er dette uheldig. Skal man oppnå en klart sterkere reduksjon av barnefattigdommen enn det som følger av mindretallets forslag, bør det skje ved å øke skattebyrden på hele befolkningen og ikke gjennom en behovsprøving av barnetrygden, som i realiteten fungerer som en særskilt skatt på barnefamilier med midlere inntekter.

15.2.3 Samlet oversikt over anbefalinger

Innføring av målrettet barnetrygd (avsnitt 15.3.1) (dissens).

Foreldrepenger (avsnitt 15.3.2):

Innføring av individuell rett til foreldrepenger og likedeling av foreldrepenger mellom foreldrene. Tre uker før fødsel og seks uker etter fødsel reserveres mor, de resterende ukene fordeles med 20 uker på mor og 20 uker på far. Fortsatt skal ikke foreldrene kunne ta ut foreldrepenger samtidig.

Dagens kompensasjonsgrad og lengde beholdes.

Foreldre som ikke har opptjent rett til foreldrepenger, tilkjennes en løpende minsteytelse på 2G. Ytelsen er individuell, med en varighet på 9 + 20 uker for mor og 20 uker for far. For enslige forsørgere er ytelsens varighet 49 uker.

Varigheten for uttak av foreldrepenger kortes inn fra tre år til to år.

Engangsstønaden ved fødsel og adopsjon avvikles og erstattes av løpende minsteytelse i foreldrepengeordningen (avsnitt 15.3.2).

Kontantstøtten avvikles (avsnitt 15.3.3).

Barnehage (avsnitt 15.3.4):

Innføring av gratis barnehage (dissens).

Innføring av kvartalsvise opptak i barnehagen.

Sterkt subsidiert eller gratis SFO vurderes innført på sikt. Innholdet i SFO-tilbudet må utredes (avsnitt 15.3.5).

Stønader til enslig mor eller far etter kapittel 15 i folketrygden avvikles, inklusive overgangsstønad, stønad til barnetilsyn, utdanningsstønad og tilskudd til flytting (avsnitt 15.3.6).

Dagens ordning med bidragsforskott beholdes, men en oppjustering utredes (avsnitt 15.3.7).

De særskilte stipendene fra Lånekassen til studenter med barn avvikles, erstattes av den løpende minsteytelsen i foreldrepengeordningen (avsnitt 15.3.8).

Barnetilleggene i trygdeytelsene beholdes, standardisering bør utredes (avsnitt 15.3.9) (dissens).

Bostøtten utredes, med tanke på oppjustering og en styrking for barnefamilier (avsnitt 15.3.10).

Skattefordeler til foreldre avvikles. Dette gjelder foreldrefradraget, særfradraget til enslige forsørgere, skatteklasse 2, samt skattefritak for arbeidsgivers tilskudd til barnehage (avsnitt 15.3.11).

15.3 Utvalgets vurderinger av eksisterende ordninger og utvalgets anbefalinger

I dette avsnittet gjøres det rede for utvalgets vurderinger av eksisterende overføringer og tjenester til barnefamilier. De ulike ytelsene gjennomgås og drøftes hver for seg. Alle vurderinger og forslag til endringer er gjort på bakgrunn av en helhetsvurdering av den samlede familiepolitikken.

15.3.1 Barnetrygden

I dag er barnetrygden en universell ytelse som alle barnefamilier mottar, uavhengig av inntekt. Det gis utvidet barnetrygd til enslige forsørgere. Det gis også et eget småbarnstillegg til personer med full overgangsstønad, som har barn i alderen null til tre år. I statsbudsjettet for 2017 er barnetrygdutgiftene anslått til 15,2 milliarder kroner.

Utvalget er i mandatet bedt om å gjøre flere spesifikke vurderinger av barnetrygden:

vurdere om barnetrygden bør ha en ulik profil rettet mot ulike barnefamilier

vurdere ulike modeller for omfordeling av barnetrygden slik at den i større grad målrettes mot fattige familier, for eksempel behovsprøving.

I forlengelsen av dette er utvalget bedt om å:

drøfte effekten av en behovsprøvd barnetrygd på insentivene til arbeid.

vurdere om barnetrygden bør omgjøres til skattefradrag.

Barnetrygdens svekkede betydning

Barnetrygden ble sist oppjustert i samsvar med prisstigningen i 1996. Dette innebærer at det har vært en betydelig nedgang i realverdien av barnetrygden de siste 20 årene. Dersom barnetrygdsatsen hadde blitt oppjustert med prisstigningen hadde satsene vært over 50 prosent høyere enn de er i dag. Totalutgiftene til barnetrygd ville vært om lag 7,9 milliarder kroner høyere. Besparelsen på statsbudsjettet ved at barnetrygden ikke er prisjustert, har de senere årene ligget på drøyt 300 millioner kroner årlig. Hvis barnetrygden videreføres nominelt også i årene fremover, vil realverdien av barnetrygden reduseres, og den vil få stadig mindre betydning for barnefamilienes økonomi.

I likhet med befolkningen for øvrig har barnefamiliene de siste 20 årene opplevd en betydelig inntektsvekst. Veksten har vært litt raskere for familier med eldre barn enn for småbarnsfamiliene. Samtidig har det vært en økning i andelen barnefamilier nederst i inntektsfordelingen.[811] Barnetrygden er en viktig inntektskilde først og fremst for barn i husholdninger med lave inntekter.[812] Nedgangen i barnetrygdens realverdi har derfor særlig hatt en negativ betydning for økonomien til barnefamilier nederst i inntektsfordelingen.

Et argument for manglende prisjustering av barnetrygden har vært at man har prioritert styrking og utbygging av tjenestetilbudet til barnefamilier, fremfor en økning i kontantoverføringene. Dette gjelder særlig barnehageutbyggingen og innføringen av makspris i foreldrebetalingen for barnehage, men også økningen i skattefradraget for utgifter til pass og stell av barn, samt innføringen av gratis læremidler i videregående opplæring. Det er imidlertid etter utvalgets oppfatning, ikke opplagt at økte offentlige investeringer innenfor oppvekst- og utdanningsområdet burde delfinansieres ved å redusere realverdien av barnetrygden, særlig når dette har sterkest negativ virkning for de barnefamiliene med lavest inntekt. Hvis økte investeringer i oppvekst- og utdanningsområdet sees på som et kollektivt samfunnsansvar, vil det være mer naturlig å fordele finansieringsbyrden av tjenester som barnehage på hele befolkningen.

Behovsprøving som alternativ til universell barnetrygd

Tidligere utvalg som har omtalt barnetrygden, har lagt til grunn at hensikten med barnetrygden er omfordeling fra personer uten barn til dem med barn, alternativt en overføring til livsfasen hvor man har barn, fra andre livsfaser.[813] Dette er begrunnet med at den som forsørger barn, har utgifter som andre ikke har.

Dagens universelle barnetrygd er et treffsikkert instrument for å omfordele fra dem uten omsorg for barn til dem med omsorg for barn. Barnetrygden er imidlertid et lite treffsikkert virkemiddel dersom formålet skal være å utjevne økonomisk ulikhet mellom barnefamiliene.[814] Barnetrygdens har størst relativ betydning for husholdningsøkonomien til barnefamilier nederst i inntektsfordelingen. Som påpekt ovenfor, har barnetrygden over tid blitt redusert i realverdi og barnetrygdens betydning som et fattigdomsreduserende tiltak har blitt svekket.

For å styrke barnetrygdens omfordelende profil, innenfor en gitt budsjettramme, finnes det ulike måter barnetrygden kan innrettes på. En behovsprøving av barnetrygden etter inntekt vil gi en mer presis og kostnadseffektiv målretting av støtten mot barnefamiliene med størst behov. Samtidig reiser inntektsprøving av barnetrygden en rekke problemstillinger. Inntektsprøving kan føre til svekkede arbeidsinsentiver[815] ved at den effektive marginalskatteraten i gitte inntektsintervaller øker, og kan dermed føre til at folk jobber mindre. Dette vil særlig gjelde for kvinner som i utgangspunktet har svak tilknytning til arbeidslivet. De statiske fordelingsvirkningene av en omlegging fra universell til behovsprøvd barnetrygd vil derfor antakelig være bedre enn de langsiktige fordelingsvirkningene som inkluderer mottakernes tilpasninger av arbeidstilbudet. Den dynamiske virkningen innebærer at dersom foreldrene reduserer arbeidstilbudet som følge av en omlegging til en behovsprøvd barnetrygd, vil dette også endre arbeidstilbudet ytterligere.

Videre medfører en omlegging til en behovsprøvd ordning flere praktiske utfordringer. Det må vurderes hvilken inntekt barnetrygden skal graderes mot, eventuelt hvilket skattegrunnlag den skal inngå i, dersom den skal bli skattepliktig. Det må også vurderes om man kun skal ta hensyn til mottakerens inntekt, eller til husholdningens samlede inntekt. Dersom man skal legge husholdningens inntekt til grunn, må det videre vurderes om dette også skal gjelde for samboerhusholdninger der barna ikke er felles, og om man også skal ta hensyn til inntekten til foreldre barna ikke bor hos. Dette vil medføre ulike grader av administrative kostnader.

Alternative former for målretting

I tillegg til inntektsprøving finnes det andre, mer indirekte måter å målrette barnetrygden på som kan være aktuelle, og som ikke har de samme ugunstige insentiveffektene på arbeidstilbudet. Dette kan være målretting basert på antallet barn eller etter familietype, særlig enslige foreldre. Dagens barnetrygd inneholder allerede en slik omfordeling rettet mot enslige foreldre. En indirekte målretting er mindre treffsikker enn en direkte inntektsprøving av barnetrygden, dersom målet er å rette barnetrygden inn mot lavinntektsgrupper. Likevel er ekvivalent husholdningsinntekt lavere blant familier med flere barn og blant enslige foreldre.[816] Dette tilsier at en målretting av barnetrygden etter antallet barn og husholdningstype i stor grad vil treffe lavinntektsgrupper. Utvalget mener at det kan være gode grunner til å videreføre den profilen som allerede ligger inne i barnetrygden, med å gi en ekstra barnetrygd til enslige foreldre, siden en slik innretning i stor grad treffer lavinntektsgrupper uten å svekke arbeidsinsentivene. Siden inntektsprøving kan føre til at folk arbeider mindre, er det ikke sikkert at fordelingsvirkningene, når arbeidstilbudsvirkninger hensyntas, er like gode som de statiske fordelingsvirkningene av en omlegging til behovsprøvd barnetrygd. Å inkludere enslig forelder som kriterium for å motta ekstra barnetrygd kan være en god måte å oppnå bedre fordeling på uten at det går på bekostning av hensynet til arbeidsinsentiver.

Fordelingsutvalget[817] vurderte i sin utredning blant annet fordelingsvirkninger av å gjeninnføre søskentilleggene og pekte på at dette ville ha gode fordelingsvirkninger. Bakgrunnen er at søskentillegget særlig vil tilfalle husholdningene i de nedre og midtre inntektsdesilene. Utvalget har ikke særskilt vurdert søskengradering av barnetrygden, men i stedet konsentrert seg om å drøfte behovsprøving mer generelt.

Barnetrygd som skattefradrag

I mandatet er utvalget bedt om å vurdere om barnetrygden skal omgjøres til et skattefradrag. Det er ikke presisert hva formålet med en slik omlegging eventuelt skulle være. Dersom formålet er omfordeling, må skattefradraget avkortes mot inntekt. Skattesystemet er i hovedsak individbasert. Dersom man ønsker å legge husholdningsinntekten til grunn for avkortingen av barnetrygden, er derfor skattesystemet lite egnet. Videre vil omgjøring av barnetrygden til et skattefradrag innebære at personer med lav eller ingen skattbar inntekt (for eksempel hjemmeværende mødre) ikke vil kunne utnytte fradraget og dermed vil miste barnetrygden. For å unngå uheldige fordelingsvirkninger kan man innføre «negativ skatt», slik at personer uten høy nok skattbar inntekt også får nytte av fradraget. Dette vil i prinsippet tilsvare en utbetalt ytelse. Mottakeren må imidlertid vente til skatteoppgjøret året etter inntektsåret for å få ubenyttet skattefradrag utbetalt. Barnetrygden fra NAV utbetales i motsetning til dette hver måned, slik at det i teorien kan tas hensyn til husholdningens løpende inntektssituasjon. I praksis vil det være en avveining mellom ønsket om mest mulig riktige og oppdaterte opplysninger og kostnadene knyttet til administrering av ordningen.

Utvalget viser til at en rekke fradrag og særordninger i skattesystemet allerede er vurdert av flere andre utvalg, senest av Skatteutvalget[818] og før det mer omfattende av Skauge-utvalget.[819] Skauge-utvalget poengterte at jo mer målrettet støtten skal være, desto mindre egnet er skatte- og avgiftssystemet som virkemiddel. Dette fordi slik målrettet støtte til spesielle grupper, aktiviteter eller virksomheter gjerne gis etter oppfyllelse av bestemte kriterier og det kan være behov for kompetanse og systemer skattemyndighetene ikke har. Skauge-utvalget mente en burde begrense ulike fradrag i personbeskatningen som ikke har karakter av utgifter til inntekts ervervelse eller gir vesentlige administrative besparelser sammenlignet med ordninger på utgiftssiden. Skauge-utvalget pekte særlig på at direkte overføringer er mer egnet til å støtte prioriterte grupper enn sosialt begrunnede fradrag og særordninger i skattesystemet.

I lys av argumentene over vurderer utvalget at det er klare faglige anbefalinger mot å innføre et nytt særskilt fradrag. Det vises også til at Skatteutvalget foreslo å avvikle en rekke særskilte fradrag, deriblant foreldrefradraget. Utvalget foreslår i tråd med Skatteutvalget og Skauge-utvalgets anbefalinger å avvikle skattefradragene rettet mot barnefamiliene for å forenkle og rendyrke støtten til barnefamiliene i færre ordninger på utgiftssiden.

I mandatet er utvalget bedt om å vurdere hvilke konsekvenser eventuelle forslag vil ha for eksport av trygdeytelser. Innlemming av barnetrygden i skattesystemet må antas ikke å påvirke eksporten av ytelsen. Personer som arbeider i Norge, skatter som hovedregel til Norge, og vil dermed også nyte godt av et skattefradrag.

Dermed vil en innlemming i skattesystemet i praksis også kunne medføre plikt til eksport av ytelsen gjennom innrømmelse av fradrag. Innlemming av barnetrygden i skattesystemet er derfor hverken et effektivt eller egnet virkemiddel for å redusere eksporten av ytelsen. Et eventuelt ønske om å redusere trygdeeksporten er derfor ikke et argument for å innføre et skattefradrag til erstatning for barnetrygden.

Modeller for behovsprøving av barnetrygd

En behovsprøving av barnetrygden må utformes slik at den ikke gir uforholdsmessig høye marginalskatter. Samtidig vil det være en avveining mellom hensynet til å holde marginalskatten på et rimelig nivå og det å imøtekomme de økonomiske behovene i familier med lav inntekt. Barns rett til gode oppvekstsvilkår her og nå må veies mot hensynet til å styrke arbeidsinsentivene til disse barnas foreldre.

Utfordringene knyttet til svekkede arbeidsinsentiver ved en inntektsprøving kan illustreres ved å se på effektiv marginalskatt som følge av avkortingsregler, samt på arbeidstilbudseffekter. Den effektive marginalskattesatsen kan forstås som den skatten man reelt sett betaler av den neste kronen man tjener, og tar hensyn til både skattesatsen på arbeid og endringer i nettooverføringer den enkelte mottar. Høye effektive marginalskatter oppstår gjerne i forbindelse med ytelser som avkortes mot inntekt, enten ved faste beløp eller gradvis. Forskning viser at økt marginalskatt vil føre til lavere arbeidstilbud, da det blir mindre lønnsomt å arbeide.

Statistisk sentralbyrå har på oppdrag fra utvalget gjennomført analyser som viser hvordan inntektsprøving av barnetrygden virker inn på inntekten til barnefamilier i ulike inntektsdesiler, samt hvilke effekter en inntektsprøving vil ha på arbeidstilbudet.[820]

Kort oppsummert viser analysene at alle modellene som omfordeler barnetrygd til lavinntektsgrupper, svekker arbeidsinsentivene som følge av at marginalskatten på arbeidsinntekt øker i større eller mindre grad, avhengig av den effektive marginalskatten modellen genererer. Hvor stor økningen i marginalskatten blir som følge av en inntektsprøving av barnetrygden, vil avhenge av hvordan en inntektsprøving utformes. Når barnetrygden tas bort ved et gitt inntektsnivå, blir marginalskatten langt over 100 prosent i et inntektsintervall. Mildere former for inntektsprøving kan oppnås ved at barnetrygden fases ut med et fast beløp (for eksempel ved at man mister 10 øre barnetrygd for hver ekstra krone man tjener) over et lengre inntektsintervall. Det innebærer at marginalskatten blir eksempelvis 10 prosentpoeng høyere enn det som følger av skattesystemet.

Utvalget har, med utgangspunkt i SSBs beregninger, foretatt en særskilt vurdering av to alternative modeller for omlegging av barnetrygden.

Den ene modellen innebærer en målretting ved hjelp av inntektsprøving. I denne modellen bindes barnetrygden til 0,25 ganger folketrygdens grunnbeløp (G) for husholdninger med lav inntekt. Med utgangspunkt i G-verdien per 1. mai 2016 vil dette utgjøre 23 144 kroner årlig. Det er lagt til grunn at enslige forsørgere får barnetrygd for ett ekstra barn, tilsvarende dagens ordning med utvidet barnetrygd. Inntektsgrensene for å motta ytelsen er satt til 5,2 G for parhusholdninger og 4,2 G for enslige forsørgere. Dette tilsvarer henholdsvis 481 400 kroner og 388 800 kroner netto inntekt. Barnetrygdbeløpet på 0,25 G per barn avtrappes med 13,5 øre per krone husholdningsinntekten øker utover den fastsatte inntektsgrensen. For en parhusholdning med to barn vil dermed barnetrygden falle helt bort når inntekten overstiger 818 700 kroner. Den effektive marginalskatten i intervallet mellom 478 000 og 818 700 kroner vil dermed øke med 13,5 prosentpoeng. For en enslig forsørger med to barn faller ytelsen helt bort når inntekten overstiger 511 100 kroner. Dette gir tilsvarende en økning i den effektive marginalskatten for enslige forsørgere i inntektsintervallet mellom 386 000 kroner og 511 100 kroner. Denne modellen er beregnet å koste rundt 6 milliarder kroner, og reduserer utgiftene til barnetrygd med rundt 9 milliarder kroner i forhold til dagens universelle barnetrygd. Modellen gir rom for en vesentlig omprioritering av midler til andre formål.

Modellen innebærer en økning i barnetrygd blant husholdninger i den nederste delen av inntektsfordelingen, særlig i nederste desil. For husholdninger med over middels inntekt faller ordningen med barnetrygd nesten helt bort. Modellen medfører en reduksjon i andel barn i husholdninger med lavinntekt på 1,7 prosentpoeng fra referansen. På grunn av at barnetrygden faller helt bort for dem med høyere inntekter, innebærer modellen også en jevnere inntektsfordeling, som illustreres ved en nedgang i Gini-koeffisienten. På den andre siden viser SSBs modellkjøringer at inntektsprøvingen vil resultere i en nedgang i arbeidstilbudet. Det vises til vedlegg 1 for en nærmere spesifikasjon av de beregnede virkningene av modellen.

Inntektsprøving av barnetrygden vil trolig også innebære en økning i kostnadene til administrasjon av barnetrygden. Størrelsen på merkostnadene vil imidlertid avhenge av mulighetene for å automatisere prosessen.

Den andre modellen utvalget har vurdert, er en styrking og skattlegging av den universelle barnetrygden. I denne modellen skaleres dagens barnetrygd opp med en sats lik 1,79 og skattlegges som lønn. Barnetrygden før skatt økes altså til 20 836 kroner årlig. Forslaget innebærer i tillegg at det tilføres 2,5 milliarder kroner i friske midler til ordningen. Denne modellen er i større grad lik dagens universelle ordning, der hovedformålet er å omfordele mellom husholdninger med og uten forsørgeransvar.

Skattlegging gjør at barnetrygden blir noe mer omfordelende enn med dagens system, men reduksjonen i andelen barn under fattigdomsgrensen er beregnet å bli mindre enn ved modell 1. Skattlegging vil ifølge SSBs beregninger redusere omfanget av barn i lavinntektsgruppen med 0,6 prosentpoeng fra referansen. Modellen har imidlertid sterkere effekt på fordelingen, illustrert med en større nedgang i Gini-koeffisienten enn modellen med inntektsprøving.

Modellkjøringene fra SSB tyder på at modellen med skattlegging av barnetrygden vil ha liten innvirkning på arbeidstilbudet.

Skattesystemet er i hovedsak individbasert, og det kan være kostnadskrevende og kompliserende å avvike fra dette prinsippet. Av praktiske årsaker vil modellen med skattlegging av barnetrygden derfor innebære at barnetrygden behovsprøves basert på mottakerens skattbare inntekt.

Utvalgets anbefalinger

Utbetaling av barnetrygd til begge foreldre

Utvalget anbefaler at barnetrygden som hovedregel bør utbetales til begge foreldrene: halvparten til mor og halvparten til far. Likestilt foreldreskap er en prioritert målsetning for familiepolitikken. En likedeling av barnetrygden mellom foreldrene bygger opp under dette målet.

Etter dagens regler er det den av foreldrene som har barnet boende fast hos seg, som har rett til barnetrygd, og som får denne utbetalt. Hvis foreldrene ikke bor sammen og skriftlig har avtalt at barnet skal bo fast hos begge, har hver av foreldrene rett til halvparten av barnetrygden. Etter dagens regler utbetales barnetrygden til mor hvis foreldrene bor sammen, med mindre foreldrene har gitt NAV beskjed om at barnetrygden skal utbetales til far.

Utvalget mener prinsipielt at foreldre bør ha individuelle rettigheter. Begge foreldre har i utgangspunktet et like stort økonomisk ansvar for barnet, og ytelser til barnefamilier bør derfor automatisk deles likt mellom foreldre som sammen har omsorg for og forsørgeransvar for barnet. Dette vil være et signal om at forsørgelse av barn er begge foreldrenes ansvar. Utvalget ser at det i tilfeller med svært liten eller ingen kontakt mellom barnet og den av foreldrene barnet ikke bor fast hos, kan være mindre hensiktsmessig at den barnet ikke bor fast hos, skal få utbetalt halve barnetrygden. Utvalget mener derfor at i tilfeller der foreldrene ikke bor sammen, skal barnetrygden kun deles i tilfeller der barnet har delt bosted. Utvalget legger til grunn at foreldrene også skal dele den utvidede barnetrygden, slik det også er etter dagens regelverk.

Innføring av målrettet barnetrygd

Utvalgets flertall, medlemmene Brækhus, Ellingsæter, Fasting, Håkonsen, Kvande og Markussen, går inn for at barnetrygden gis en ny profil med en sterkere omfordeling til familier med lav inntekt. For å oppnå dette ønsker flertallet å innføre en inntektsprøving av barnetrygden hvor samtidig satsen for utbetalt barnetrygd heves i tråd med modellen for inntektsprøving, presentert foran. Med en inntektsprøvd ytelse vil man kunne målrette barnetrygden mot de husholdene med størst behov for en kontantytelse og samtidig øke størrelsen på utbetalingen for denne gruppen. I tillegg vektlegger flertallet at denne modellen gir rom for omprioritering av midler til gratis barnehage.

Utvalgets flertall har i sin vurdering lagt vekt på at målet om å sikre barn gode oppvekstsvilkår her og nå bør veie tyngre enn behovet for å sikre de mest optimale arbeidsinsentivene for foreldre. Flertallet ønsker å understreke at selv svært sterke arbeidsinsentiver ikke i alle tilfeller vil kunne sikre foreldre et betalt arbeid. Foreldrenes verdi på arbeidsmarkedet skal ikke være avgjørende for barns velferd. En inntektsprøvd ytelse vil være mer målrettet mot å redusere omfanget av lavinntekt blant barnefamilier.

Flertallet mener videre at dagens ordning med utvidet barnetrygd til enslige foreldre kan videreføres i en inntektsprøvd barneytelse. Flertallet har ikke særskilt vurdert om søskentillegg bør innføres i en inntektsprøvd barnetrygd.

Flertallet erkjenner at modellen med målrettet barnetrygd vil kreve mer administrative ressurser enn dagens barnetrygd. På dette området har utvalget i sin anbefaling valgt å legge vekt på effektiv målretting av ordningen, over hensynet til forenkling. Samtidig innebærer flertallets samlede forslag forenklinger på andre områder.

En behovsprøving av barnetrygden mot inntekt gjør det nødvendig å ta stilling til hvilket inntektsgrunnlag som skal legges til grunn. Behovsprøving basert på samlet husholdningsinntekt brukes for andre ordninger, som for eksempel moderasjonsordningen i barnehagen, og synes som et fornuftig prinsipp. Barnetrygden til hver av foreldrene behovsprøves basert på summen av inntekten til mottakeren og dennes eventuelle ektefelle/samboer, uavhengig av om ektefellen/samboeren er forelder til barnet. For foreldre som bor sammen, betyr dette at de får utbetalt like mye i barnetrygd hver, behovsprøvd ut fra deres samlede inntektssituasjon. For foreldre som ikke bor sammen behovsprøves barnetrygd til hver av dem uavhengig av hverandre, ut fra hver deres husholdning. Å medregne inntekten til en samboer som ikke er forelder til barnet, kan begrunnes med at det er økonomiske fordeler ved å bo sammen og dele husholdningsutgiftene. Det er med på å spisse ordningen mot de husholdningene som trenger barnetrygden mest. For foreldre som bor som enslige behovsprøves barnetrygden basert på personenes individuelle inntekt. I tillegg foreslår utvalget som nevnt at enslige foreldre fremdeles skal motta ekstra barnetrygd.

Ifølge utvalgets egne beregninger, vil omtrent 39 prosent av alle familier med barn under 18 år motta behovsprøvd barnetrygd med flertallets forslag.

Flertallsforslagets virkninger for ulike familietyper illustreres av figur 15.1 og figur 15.2.

Figur 15.1 Målrettet barnetrygd for par med barn. Estimert årlig utbetaling for par med barn, etter nettoinntekt og antall barn

Kilde: Utvalgets egne beregninger

Figur 15.2 Målrettet barnetrygd for enslige foreldre. Estimert årlig utbetaling for par med barn, etter nettoinntekt og antall barn

Kilde: Utvalgets egne beregninger

Flertallet vil understreke at modellen med målrettet barnetrygd vil gi en betydelig kostnadsbesparelse i forhold til dagens barnetrygd og mindretallets modellalternativ. Flertallets tilslutning til denne modellen må derfor sees i særlig sammenheng med flertallets hovedforslag om å erstatte universelle ytelser med universelle tjenester.

Utvalget er bedt om å vurdere hvilke konsekvenser forslagene vil ha for eksport av trygdeytelser. Som omtalt i avsnitt 9.1.1, utbetales barnetrygd til EØS-området etter reglene i EUs trygdeforordning. Dersom Norge reduserer omfanget av barnetrygden, blir det også lavere eksport av ytelsen. Utvalgets flertall legger til grunn at også den mer målrettede barnetrygden som foreslås, må utbetales til EØS-området. Den praktiske gjennomføringen, inkludert eventuell inntektsprøving av barnetrygden mot inntekt i et annet land, må vurderes i den videre oppfølgingen av forslaget.

Dissens

Utvalgets mindretall, medlemmene Pedersen, Syltevik og Thoresen, går inn for å videreføre barnetrygden som en universell ytelse til alle barnefamilier og vil samtidig videreføre den eksisterende ordningen med utvidet barnetrygd til enslige forsørgere. Med henblikk på å oppnå en forsiktig målretting av ordningen i forhold til foreldrenes inntekt foreslår mindretallet å la barnetrygden inngå i den skattepliktige inntekten. Disse skatteinntektene og om lag 2,5 milliarder kroner, i tillegg, anvendes til å øke satsene i den universelle barnetrygden, slik at de totale netto-utgiftene til barnetrygd øker noe sammenlignet med dagens nivå. Konkret foreslås det å skalere opp satsene med en faktor 1,79, slik at barnetrygden for ett barn vil utgjøre 20 836 kroner (tilsvarende 0,22G). Mindretallet går videre inn for at satsene for barnetrygden justeres i takt med grunnbeløpet i folketrygden.

Mindretallet legger vekt på at barnetrygden fortsatt skal kompensere alle barnefamilier for kostnadene som følger med å forsørge barn, og at den fortsatt skal gi ekstra kompensasjon for merutgiftene som følger av å ha eneomsorg for barn. Samtidig vil den foreslåtte økningen av barnetrygdens nettoverdi for familier med lave og midlere inntekter innebære en moderat styrking av barnetrygdens rolle i bekjempelsen av barnefattigdom. Det er etter mindretallets oppfatning grunn til å legge vekt på at oppslutningen og legitimiteten til en kontantoverføring styrkes ved at den gis til alle barn fremfor at det lages en ordning som bare kommer en mindre andel av barnefamiliene til gode.

Inntektsprøving av barnetrygden i tråd med flertallets forslag innebærer en betydelig økning av den effektive marginalskatten for store grupper av barnefamilier med midlere inntekter. Mindretallet vurderer dette som svært uheldig både ut fra rettferdighets- og legitimitetshensyn og ut fra hensynet til de antatte virkningene på arbeidstilbudet, særlig blant mødre. Mindretallet vil videre peke på at inntektsprøving av barnetrygden vil medføre betydelige administrative kostnader. Etter mindretallets syn vil målretting ved hjelp av skattlegging til sammenligning ha små negative effekter på arbeidstilbudet og ikke øke administrasjonskostnadene.

Mindretallet erkjenner at flertallets forslag til en inntektsprøvd barnetrygd vil ha en noe sterkere fattigdomsreduserende effekt, men mindretallet vurderer det som uheldig at den økonomiske byrden for å få dette til legges ensidig på andre barnefamilier gjennom å forhøye den effektive marginalskatten på midlere inntekter. Etter mindretallets syn vil en sterk reduksjon av barnefattigdommen uten uakseptable bivirkninger kreve at de totale overføringene til barnefamiliene økes. I så fall er en ytterligere økning av satsene i den universelle barnetrygden veien å gå.

15.3.2 Foreldrepenger og engangsstønad ved fødsel og adopsjon

Foreldrepenger

Et sentralt formål for norsk familie- og likestillingspolitikk har gjennom flere tiår vært å legge til rette for at både kvinner og menn kan kombinere yrkesaktivitet med omsorg for små barn. Et av de viktigste instrumentene i så måte er foreldrepengeordningen, som sikrer inntekt for foreldre i forbindelse med fødsel og adopsjon. At yrkesaktive har rett til permisjon med ytelser som står i forhold til egen lønn, er et prinsipp som har lange historiske røtter.[821] Dagens norske permisjonsordning må vurderes som meget god med tanke på kompensasjonsgrad og permisjonslengde. Et sentralt mål for foreldrepengeordningen har vært å legge til rette for foreldrebasert omsorg i barnets første leveår.

Lengde og kompensasjonsnivå

I et internasjonalt perspektiv er den betalte permisjonen relativt lang, og ingen andre land har like høy kompensasjonsgrad. Utvalget har vurdert lengde og kompensasjonsgrad i foreldrepengeordningen. Eventuelle kutt i kompensasjonsgraden vil innebære økte kostnader for arbeidsgivere som etter avtale betaler den ansatte full lønn under permisjonen. Reduksjon av stønadsperiodens lengde vil innebære at det kan bli et opphold mellom sluttidspunktet for den lønnede permisjonen og rett til barnehageplass, se nærmere i avsnitt 15.3.3. Lavere kompensasjonsnivå vil dessuten kunne påvirke særlig fedres uttak negativt. Utvalget mener at dagens ordning, som gir foreldrene samlet rett til en periode på 49 uker med 100 prosent dekning eller 59 uker med 80 prosent dekning, bør beholdes med samme lengde og samme nivå.

Fleksibilitet i foreldrepengeperioden

Foreldrene kan i dagens ordning utsette og gradere foreldrepengene, men uttaket må være avsluttet innen barnet fyller tre år. Utsetting innebærer at foreldrepengene tas ut på et senere tidspunkt.[822] Gradert uttak innebærer at forelderen kombinerer arbeid og foreldrepenger. Tall fra NAV viser at mens ca. 5 prosent av mødrene graderer foreldrepengene, velger nesten 25 prosent av fedrene en slik løsning. Det blir ikke publisert statistikk over hvor mange som utsetter uttaket. Som omtalt i kapittel 10, viser forskning at denne fleksibiliteten kan ha problematiske sider, blant annet fordi fedre som tar permisjon på deltid, opplever at jobben får forrang, og at de blir sekundære omsorgsgivere fordi mor fortsetter å være den viktigste omsorgsgiveren.

Utvalget mener at det er grunn til å stille spørsmål ved om fleksibiliteten er blitt for stor, og om dagens regler i tilstrekkelig grad oppfyller intensjonen om at foreldrepengene skal sikre inntekt for foreldrene i forbindelse med fødselen og barnets første leveår. Det store flertallet av barn får dessuten barnehageplass før de fyller to år. Med utvalgets forslag om kvartalsvise opptak i barnehage vil foreldrene ikke ha behov for å utsette foreldrepengeuttaket på grunn av manglende barnehageplass. Dette er et argument for at dagens fleksible regler strammes noe inn, for eksempel slik at foreldrepengene må være tatt ut innen barnet fyller to år.

Fordeling av foreldrepengeperioden mellom foreldrene

I 1993 innførte Norge fedrekvote; fire uker av stønadsperioden ble forbeholdt far. Frem til 2005 var kvoten på fire uker. I perioden 2005–2013 ble kvoten gradvis økt til fjorten uker, mens den fra 1. juli 2014 ble satt ned til ti uker. I 2013 ble det også innført en mødrekvote av samme varighet som fedrekvoten. Ved innføringen var det et poeng at man dermed sikret foreldrene rett til et likt antall uker etter fødsel (tidligere hadde mor rett til seks uker etter fødsel, far hadde fedrekvote på tolv uker da forslaget ble lagt frem) i tillegg til den perioden som kunne deles etter ønske.[823]

Som omtalen i kapittel 10 viser, er det store bildet at fedres foreldrepengeuttak har økt i takt med utvidelser av kvotene. Etter at fedrekvoten ble redusert fra fjorten til ti uker i 2014, er fedres uttak redusert noe.

Norge var først ute med å innføre fedrekvote, men flere andre land har fulgt etter. Etter at Finland innførte fedrekvote i 2013, er det kun Danmark blant de nordiske landene som ikke har en del av foreldrepengeperioden øremerket for far. Landene har valgt ulik lengde på kvotene og har en del forskjeller i sine ordninger. Det er imidlertid et tydelig bilde at de landene som har kvoter (Island, Sverige og Norge), har høyere fedreuttak enn landene som ikke har det (Danmark og inntil nylig Finland), se omtale i kapittel 10. Innføring av fedrekvote øker fedres permisjonsbruk, men stort sett begrenset til kvoten.

Fedrekvoten legger til rette for at også far kan delta i omsorgen for barnet i en tidlig fase, og at mor kan returnere til arbeidslivet. Kvoten har også vært viktig for å sikre at fedre tar ut en del av foreldrepengeperioden. Erfaring fra Norge og andre nordiske land underbygger dette.

En øremerket del for far virker klart normgivende; lovgiver signaliserer at det er forventet at både mødre og fedre tar ut foreldrepenger. Det tas ofte for gitt at far benytter seg av sine tilmålte uker. Regelen gjør det lettere for fedre som ønsker å ta ut permisjon, da de slipper å «forhandle» med mor og arbeidsgiver.

Selv om likestillingen i arbeid og familie har kommet langt og en del fedre ville tatt ut foreldrepenger uansett, har fedrekvoten sørget for at alle foreldrepar må dele permisjonen for å unngå å miste dager. Utvalget mener at det er behov for at fedres rettigheter i foreldrepengeperioden styrkes ytterligere .

Ulike regler for mødre og fedre – aktivitetskravet

Fedre har siden 1978 hatt mulighet til å ta ut foreldrepenger, men det har vært mange vilkår og begrensninger knyttet til uttaket. Det har skjedd en rekke lettelser i disse vilkårene, men fortsatt er fars rett til foreldrepenger avhengig av mors aktivitet før og etter fødsel.

Hvis både mor og far har opptjent rett til foreldrepenger, har far rett til en kvote som faller bort hvis han ikke benytter seg av den. Under uttak av fedrekvoten er det ikke krav til hva mor gjør, foreldrene kan altså være hjemme sammen under fedrekvoten. Dersom far ønsker å ta ut mer enn kvoten, må mor ut i aktivitet. Det vil si at hun må gå ut i arbeid eller utdanning mv. eller være for syk til å ta seg av barnet. Hvis kun far har opptjent rett til foreldrepenger, er det ingen periode som skal deles mellom foreldrene, og dermed heller ingen fedrekvote. I underkant av 20 prosent av mødrene har ikke opptjent rett til foreldrepenger. Dermed er det en del fedre som ikke har rett til fedrekvote, selv om de har egen opptjening. I slike tilfeller har far likevel mulighet til å ta ut foreldrepenger (i inntil 40/50 uker avhengig av valgt dekningsgrad). Dette forutsetter imidlertid at mor er i aktivitet. Det er aldri krav til aktivitet hos far når mor tar ut foreldrepenger.

Dette såkalte aktivitetskravet har vært begrunnet i at man ikke har ønsket å gi foreldrepenger til far når mor likevel er hjemme og kan ta seg av barnet; det må foreligge et omsorgsbehov før far kan ta ut foreldrepenger.

Avvikling av aktivitetskravet har vært drøftet en rekke ganger. Utvalget som leverte NOU 1995: 27 Pappa kom hjem, avviste en slik endring, og uttalte blant annet: «Det bør av flere grunner ikke være en offentlig oppgave å finansiere en stønadsordning som gjør det mulig for begge foreldre å være hjemme samtidig. I tillegg til de kostnadsmessige og arbeidsmarkedspolitiske sidene, mener utvalget at det er et selvstendig poeng at fars rettighet knyttes til at han faktisk tar aleneansvaret for omsorgen.»

Likestillingsutvalget skrev i NOU 2012: 15 Politikk for likestilling at dagens regelverk harmonerer dårlig med målet om likestilling mellom kvinner og menn. Likestillingsutvalget mente at individuelle rettigheter for fedre har flere positive virkninger. Fedre som ønsker det, vil få en mer reell mulighet til det godet det er å delta i omsorgen for barna sine, og det vil bidra til å styrke kvinners mulighet til deltakelse i arbeidslivet. En likere deling av permisjonen vil kunne bidra til en allmenngjøring og normalisering av permisjonsfravær blant arbeidstakere, på tvers av kjønn.

Likestillingsutvalget viste til at en likestilt foreldrepengeordning i prinsippet kan utformes på følgende måter: fjerning av aktivitetskravet helt, eller innføring av aktivitetskrav for begge foreldre. Likestillingsutvalget mente at det er problematisk å stille aktivitetskrav til far når mor tar ut foreldrepenger; et gjensidig aktivitetskrav vil kunne gi urimelige utslag og i verste fall føre til at ingen av foreldrene kan ta ut foreldrepenger. At en slik ordning vil gjøre det mulig for foreldrene å være hjemme samtidig og sammen ha omsorgen for barnet, er ikke i seg selv en god nok grunn til å forskjellsbehandle fedre. Likestillingsutvalget så forslaget som et viktig tiltak for å nå målet om et likestilt foreldreskap i barnets første leveår.

Utvalget viser til at argumentet for aktivitetskravet har vært at man ikke har ønsket at det offentlige skal betale for «dobbeltomsorg». Det er unødvendig å gi foreldrepenger til far når mor likevel er hjemme og barnet dermed har en omsorgsperson. Utvalget ser at der forslaget om likedelt foreldrepermisjon skal forhindre at faren blir en sekundær omsorgsperson, kan opphevelse av aktivitetskravet øke risikoen for nettopp dette. Et annet argument mot endring er at det kan hevdes at aktivitetskravet er i tråd med arbeidslinja. Når fars rett til foreldrepenger er avhengig av mors aktivitet, kan det anspore mor til å gå ut i eller gjenoppta arbeidet, slik at far dermed kan ta ut foreldrepenger.

Utvalget viser til at de andre nordiske landene ikke har aktivitetskrav i sine foreldrepengeordninger. Forskning om effekter av aktivitetskravet foreligger ikke.

Utvalget mener at hensynet til arbeidsinsentiver er viktig. Men dette må veies mot prinsippet om individuelle rettigheter. Det er problematisk at fars rett til foreldrepenger er avhengig av mor, mens mor har rett til foreldrepenger uavhengig av far. Likestillingsloven setter forbud mot forskjellsbehandling på grunn av kjønn. Det er etter utvalgets vurdering ikke gode nok grunner til at foreldrepengereglene skal gjøre unntak fra dette hovedprinsippet.

Engangsstønad ved fødsel og adopsjon

Engangsstønadens nivå

Engangsstønaden gis til kvinner som får barn og som ikke har opptjent rett til foreldrepenger. Det går frem av omtalen i kapittel 10 at engangsstønaden ikke har et entydig uttalt formål. I ulike dokumenter fra regjering og Storting vektlegges for eksempel skatte- og trygdemessig likhet mellom arbeid i og utenfor hjemmet, utgiftsdekning og belastning for kvinnen i forbindelse med svangerskap og fødsel. Engangsstønaden utgjør i 2017 61 120 kroner per barn.

Engangsstønadsmottakere er ikke en homogen gruppe. Mødre med innvandrerbakgrunn er sterkt overrepresentert, og utgjør en økende andel av gruppen. Omtrent to tredjedeler av dem som mottok engangsstønad i 2014, var født utenfor Norge. Det er en økt sannsynlighet for at barn av mødre som mottar engangsstønad, vokser opp i fattige familier; også fedrene i disse familiene har lavere inntekt enn snittet, og mange er uten inntekt. Andre grupper er studenter og unge enslige mødre, som ikke har startet å arbeide og dermed heller ikke har opptjent rett til foreldrepenger.

I følge SIFOs referansebudsjett for 2016[824] vil kostnadene for barnet inntil barnet fyller ett år samlet utgjøre om lag 40 000 kroner. Det må legges til grunn at barnets far i de fleste tilfeller dekker deler av dette beløpet. I tillegg kommer barnetrygden. Imidlertid har også mor kostnader i forbindelse med graviditet og fødsel, og gravide og ammende har noe høyere utgifter til mat og drikke enn andre kvinner.

Utvalget mener at det kan være grunn til å øke engangsstønaden. Kvinner som mottar engangsstønad, har i utgangspunktet ingen annen inntekt (selv om noen av dem kan ha fødselsstipend fra Lånekassen eller andre ytelser fra folketrygden (for eksempel stønad til enslig forsørger)). Utvalget mener at det er viktig å skape stabile økonomiske rammer rundt familien den første tiden. På den andre siden bør ikke engangsstønaden settes så høyt at den kommer i konflikt med arbeidslinja.

Ulike regler for foreldre med og uten forutgående yrkesaktivitet

Norge har en foreldrepengeordning som forutsetter at foreldrene har vært i arbeid før fødselen. Foreldrepengenes formål har vært å kompensere tap av arbeidsinntekt for foreldre i forbindelse med fødsel og adopsjon. Har man ikke hatt inntektsgivende arbeid før fødselen, har man ikke noe tap av inntekt, og derfor får man heller ikke foreldrepenger mens man tar omsorg for barnet. Kvinner som ikke har opptjent rett til foreldrepenger, får engangsstønad. Menn uten opptjening til foreldrepenger får ingenting.

I Sverige har man en ordning der alle foreldre får rett til løpende foreldrepenger, uavhengig av om de har vært i arbeid før fødselen. Dette skyldes historisk ulik utvikling i sykepengeordningen i Sverige sammenlignet med Norge. Størrelsen på ytelsen er imidlertid avhengig av om de har hatt inntekt og størrelsen på denne, se kapittel 10.

Flere offentlige utvalg har vurdert omgjøring av engangsstønaden til en løpende minsteytelse. Longa-utvalgets flertall foreslo å innføre en felles fødselspengeordning i barnets første leveår.[825] Fødselspengenes minstenivå skulle settes lik minstepensjon for enslige. Longva-utvalget mente at en slik ordning ville ha god fordelingsprofil, og at den trolig ville ha liten langsiktig virkning på kvinners yrkesaktivitet. Mindretallet mente at dette ville være å se på fødselspenger som omsorgslønn, og at det ville gi uheldige signaler med hensyn til kvinners yrkesdeltakelse.

Likestillingsutvalget mente at det var grunn til å stille spørsmål ved om dagens engangsstønad er på et akseptabelt nivå sammenlignet med det beløpet som foreldre med opptjente foreldrepengerettigheter kan motta.[826] Likestillingsutvalget mente at det kan være vanskelig å forsvare de store forskjellene, gitt at begge grupper yter nødvendig omsorgsarbeid i barnets første leveår, og at «[d]enne disproporsjonaliteten bidrar til å forsterke sosiale skjevheter mellom familier etter mors tilknytning til arbeidsmarkedet. Unge enslige forsørgere og kvinner med minoritetsbakgrunn med svak tilknytning til arbeidslivet rammes særskilt». I stedet for økning av engangsstønaden foreslo utvalget en løpende minsteytelse, som etter utvalgets mening vil gi større økonomisk trygghet for foreldre med svak arbeidsmarkedstilknytning. Likestillingsutvalgets flertall anbefalte å innføre en minsteytelse for foreldrepenger på inntil 2 G. Ett utvalgsmedlem mente at en ytelse på 2 G vil være for høy, og at den kan føre til et løp med mange barn snarere enn økonomisk aktivitet. Dette utvalgsmedlemmet anbefalte en ordning med minsteytelse på 2 G bare for det første barnet, og at engangsstønaden for andre og senere barn ble økt vesentlig, for eksempel til 1 G.

Utvalget peker på at løpende foreldrepenger til alle foreldre vil innebære en relativt omfattende endring i foreldrepengeordningen. I dag er det et klart skille mellom dem med og uten opptjening, noe som kan bidra til å forsterke sosiale skjevheter. Det er stor forskjell på om man er innenfor eller utenfor foreldrepengeordningen. Dette er uheldig, gitt at målet er å tilrettelegge for at foreldrene skal ha mulighet til å være hjemme med barnet det første året.

På den andre siden er det et moment at gruppen uten opptjening ikke er ensartet, og at foreldrene ikke nødvendigvis er uten andre midler enn engangsstønaden. En del er studenter med rett til støtte fra Lånekassen. Andre kan ha rett til overgangsstønad eller uførepensjon fra folketrygden.

Utvalget ser at foreldrepenger til alle uavhengig av yrkesaktivitet vil bety at kvinner i mindre grad enn i dag vil ha et insitament til å søke arbeid i en periode før de planlegger å få barn, eventuelt også mellom fødsler. Selv om ytelsens størrelse avhenger av tidligere inntekt, vil det ha mindre betydning om man har vært i (fulltids)arbeid eller ikke. Foreldrepenger til alle vil også innebære at mange fedre får nye rettigheter. I dag er det kun i familier der begge foreldre har opptjent rett, at far får fedrekvote. Hvis ikke mor har foreldrepenger, må hun ut i aktivitet hvis far skal ta ut foreldrepenger. Med utvalgets forslag får alle løpende foreldrepenger, og far får bedre muligheter til å ta ut sin opptjente rett. I tillegg vil fedre som etter dagens regler ikke har opptjent rett, og dermed ikke får noen stønad fra folketrygden, få minsteytelse.

Løpende minsteytelse vil utjevne forskjeller mellom grupper av mødre og fedre i den tidlige fasen av foreldreskapet. Dagens ordning, som krever forutgående yrkesaktivitet for å få foreldrepenger, kan føre til at unge kvinner utsetter å få barn. Løpende minsteytelse til alle kan gjøre det enklere å få barn på det tidspunktet paret ønsker.

Med dagens ordning er det slik at hvis bare den ene av foreldrene har opptjent rett til foreldrepenger, blir det ingen deling av perioden med kvoter til hver av foreldrene. Fordi særlig mange kvinner mangler opptjening, fører dagens regler til at en del fedre med opptjening til foreldrepenger ikke får fedrekvote. Skal far ta ut foreldrepenger i slike tilfeller, må mor ut i aktivitet etter fødselen. Hvis alle har løpende foreldrepenger, vil imidlertid alle foreldrepar få en periode som de deler mellom seg. Dermed vil også fars rett til uttak av foreldrepenger være uavhengig av hva mor gjør før og etter fødsel.

En felles foreldrepengeordning som omfatter alle foreldre, vil være en forenkling og forbedring og legge bedre til rette for deling av foreldrepengeperioden mellom mor og far. Endringen må sees i sammenheng med utvalgets forslag om å gi foreldrene individuelle rettigheter og forslaget om lik fordeling av perioden mellom foreldrene.

Felles foreldrepengeordning som likestiller alle foreldre, og som gir dem individuelle rettigheter

Utvalget mener at dagens foreldrepengeordning er meget god, og at den gir foreldrene gode muligheter til å kombinere yrkesaktivitet med omsorg for små barn. Samtidig sikrer den at barnet har en av foreldrene hjemme i lønnet permisjon i sitt første leveår. Utvalget mener at det er viktig å opprettholde en god foreldrepengeordning.

Utvalget ser imidlertid også rom for forbedringer. Gjeldende ordning skiller mellom mor og far, og den skiller mellom foreldre ut fra hva foreldrene har gjort den siste tiden før permisjonen. Utvalget foreslår omfattende grep, slik at ordningen omfatter alle foreldre og gir foreldre individuelle rettigheter.

Utvalgets forslag innebærer:

En foreldrepengeordning som omfatter alle foreldre.

Individuelle rettigheter for mor og far som likestiller foreldrene.

Lik deling av perioden mellom foreldrene.

Løpende minsteytelse til alle foreldre

En felles foreldrepengeordning innebærer at engangsstønaden avvikles og erstattes av løpende foreldrepenger. Dermed får alle foreldre løpende foreldrepenger, uavhengig av tidligere yrkesaktivitet. Hvor høy ytelse de får, vil imidlertid avhenge av tidligere inntekt.

Dagens engangsstønad er på 61 120 kroner per barn. Stønaden er skattefri. Utvalget mener at en minsteytelse må være høyere enn dagens stønad ettersom den skal spres over en hel stønadsperiode på 49 uker. Det må også tas høyde for at foreldrepenger er skattlagt. Utvalget mener at to ganger folketrygdens grunnbeløp (G) er et passende nivå. Grunnbeløpet utgjør p.t. 92 576 kroner. Overgangsstønaden til enslige forsørgere utgjør for øvrig 2,25 ganger grunnbeløpet årlig. Utvalget legger til grunn at løpende minsteytelse vil erstatte overgangsstønad og stønad fra Lånekassen i den perioden foreldrene har rett til foreldrepenger.

Utvalgets forslag til ny foreldrepengeordning innebærer altså at alle foreldre får rett til foreldrepenger, forutsatt at de er medlemmer av folketrygden. For yrkesaktive beregnes ytelsen på grunnlag av forelderens inntekt etter de samme reglene som i dag. Foreldre som ikke har hatt inntekt, får foreldrepenger på minstenivå. Det vil si at hvis minsteytelsen settes til 2 G (p.t. 185 152 kroner) per stønadsperiode på 49 uker, vil stønaden per uke utgjøre 3 779 kroner. Hvis ingen av foreldrene har forutgående yrkesaktivitet, får begge minsteytelse i sine uker. Hvis en av dem har hatt inntekt (høyere enn minsteytelsen), får vedkommende foreldrepenger beregnet etter inntekten som i dag. Den andre forelderen får minsteytelsen i sine uker. Mødre uten opptjening får altså foreldrepenger på minstenivå i stedet for engangsstønad. Fedre uten opptjening får minsteytelsen (i dag får de ikke noe).

Individuelle rettigheter – todeling av foreldrepengeperioden

Utvalget mener at foreldre bør gis individuelle rettigheter. Dersom mor og far reelt sett skal behandles som likeverdige omsorgspersoner, bør hver av dem ha rett til foreldrepenger uavhengig av den andre. Utvalget finner ikke tilstrekkelig gode grunner til at fars rett til foreldrepenger skal være avhengig av hva mor gjør før og etter fødsel. Utvalget foreslår derfor å fjerne aktivitetskravet. Dermed får alle fedre mulighet til å ta ut foreldrepenger; fars uttak er ikke lenger avhengig av mor.

Det er fortsatt ikke full likestilling hverken i familielivet eller i arbeidslivet. Fars uttak av foreldrepenger er i stor grad begrenset til lengden på fedrekvoten. Utvalget mener at det er et selvstendig poeng at permisjonen deles mest mulig likt mellom foreldrene. Dermed vil arbeidsgivere vurdere arbeidssøkere likt og kan forvente at kvinnelige og mannlige søkere vil komme til å ha omtrent like langt fravær fra arbeidet som følge av eventuelle foreldrepermisjoner. På grunn av et kjønnsdelt arbeidsmarked fører dessuten et kjønnsskjevt uttak av permisjon/fravær i forbindelse med fødsler til en uforholdsmessig stor byrde for kvinnedominerte arbeidsplasser.

Utvalget mener at fedrekvoten har fungert godt, men den er ikke tilstrekkelig for å sikre en jevnere deling av permisjonen. Utvalget går derfor inn for en todelt permisjon. Av helsemessige grunner er tre uker før fødsel og de første seks ukene etter fødsel forbeholdt mor. Utover dette bør perioden deles i to like deler. Hvis foreldrene har valgt 100 prosent dekning, blir fordelingen slik: Mor får ni uker ved fødselen. De resterende 40 ukene deles likt, slik at mor og far får 20 uker hver.

Tabell 15.1 Utvalgets anbefaling for fordeling av foreldrepengeperioden

Til mor før og etter fødsel

Mors del

Fars del

Totalt

Uker

3 + 6

20

20

49

Hensynet til amming har vært vurdert i tidligere utredninger som har foreslått å øke fedres individuelle foreldrepengerettigheter, se for øvrig kapittel 6 for omtale av Helsedirektoratets faglige retningslinjer for spedbarnsernæring. Likelønnskommisjonen[827] foreslo en tredeling av den eksisterende foreldrepengeperioden (44/54 uker på daværende tidspunkt). Det ble vist til at med den foreslåtte ordningen kunne mødre som ønsket det, fullamme i seks måneder dersom de valgte 80 prosent kompensasjon, som det store flertallet valgte på dette tidspunktet. I NOU 2012: 15 ble det også foreslått en tredelingsmodell, med utgangspunkt i en permisjonslengde på 47/57 uker, som tar hensyn til ammeanbefalingen. Forslagene til tredelingsmodeller er inspirert av Island. Det er imidlertid verdt å merke seg at på Island er den samlede foreldrepermisjonen ni måneder, og mødre kan ta ut maksimalt seks måneder – tre måneder mødrekvote pluss de tre månedene som utgjør fellesdelen. Islands ammeanbefalinger følger WHOs, og islandske mødre har høye ammefrekvenser, lik norske mødres. I motsetning til i Norge er det lite offentlig debatt om mødres ammepraksis.

Etter de nevnte utredningene er det innført ammefri med lønn som tilrettelegger for amming etter at mødre er tilbake i jobb, i form av forkortet arbeidstid i barnets første leveår.

Fordeling av foreldrepengeordningen mellom mor og far bør ta utgangspunkt i faktiske ammemønstre. Tre av fire mødre har avviklet fullamming når barnet er fem måneder. Nesten ingen fullammer til barnet er seks måneder. Trenden er at andelen går ned. Med utvalgets forslag kan kvinner som ønsker det, fullamme i seks måneder. Én av tre mødre fortsetter å amme til barnet er ett år. Lønnet ammefri legger til rette for dette.

Sverige har en ordning som gir hver av foreldrene rett til halvparten av perioden. En forelder kan imidlertid overføre sin permisjon til den andre, bortsett fra tre måneder som ikke kan overføres. Utvalget anbefaler at den nye ordningen i utgangspunktet ikke gir mulighet til overføring. Likestilt foreldreskap innebærer også lik forpliktelse til å ta omsorg for barnet i småbarnsfasen. Det tilsier at foreldrene må dele permisjonen likt. I likhet med i Norge er svenske fedres uttak stort sett begrenset til den perioden som ikke kan overføres til mor. Dermed videreføres tradisjonelle kjønnsrollemønstre. Utvalget mener derfor at skal man skape reell likestilling, kan det i utgangspunktet ikke være anledning til å overføre sin del til den andre. Utvalget mener likevel at en snever unntaksregel kan vurderes, for eksempel der en av foreldrene på grunn av sykdom eller skade ikke kan ta seg av barnet, slik det er i dagens ordning. Vesentlige unntak utover dette vil lett uthule prinsippet om at foreldrepengeperioden skal deles likt mellom foreldrene. Etter utvalgets vurdering bør det også være slik at en forelder som er alene om omsorgen for barnet, skal ha rett til hele perioden.

Med utvalgets forslag får alle foreldre rettigheter og alle må ta ut foreldrepenger for å unngå at familien mister permisjonsuker. Reglene vil likestille foreldrene og forventes å føre til økt likestilling i praksis fordi foreldrene må dele permisjonen likt mellom seg. Dette i motsetning til i dag, da mange har en oppfatning om at far skal ta fedrekvoten, og at resten av permisjonen er mors. Grepene utvalget foreslår, legger til rette for økt likestilling mellom foreldre i familieliv og yrkesliv, til beste for både mor, far og barn. Barnet får ha begge foreldre hjemme fra tidlig alder ved at også far tar ansvar for barnet på fulltid i en lengre periode. Fedre får ta del i barneomsorgen på et tidligere stadium enn de fleste får i dag. Det åpner for at mor kan returnere til arbeidslivet tidligere. Dermed vil regelverket legge til rette for en jevnere deling av omsorgsarbeid og inntektsgivende arbeid mellom foreldrene.

Foreldrepengene gir mulighet for at barnet kan ha en av foreldrene hjemme i lønnet permisjon i barnets første leveår. Samtidig uttak av foreldrepenger vil forkorte perioden med lønnet permisjon. I tråd med ønsket om et mer likestilt foreldreskap, mener utvalget at det fortsatt bør være slik at foreldrene ikke kan ta ut foreldrepenger samtidig. Det er også et selvstendig poeng at regelverket i størst mulig grad legger til rette for at far får tid alene sammen med barnet.

Utvalget har vurdert om det skal være andre vilkår for uttak når forelderen har minsteytelse, enn når forelderen har foreldrepenger beregnet etter yrkesinntekt. For eksempel kan man tenke seg at det ikke skal være adgang til å utsette foreldrepengene i slike tilfeller. Utvalget har imidlertid kommet til at foreldrepenger på minstenivå bør omfattes av de samme reglene som foreldrepenger basert på yrkesaktivitet. En viktig fordel og forenkling med foreldrepenger til alle er nettopp at alle foreldre blir omfattet av samme rammeverk for uttak av permisjon. Dette gjelder for eksempel adgang til å gradere og utsette foreldrepengeuttaket frem til barnet fyller to år (tre år etter dagens regel). Videre må foreldrene ha samme adgang til å velge mellom 100 prosent ytelse i 49 uker eller 80 prosent ytelse i 59 uker. Det vil også være slik at foreldrepenger på minstenivå skattlegges etter ordinære regler. Videre vil ytelsen kunne gi opptjening til andre ytelser i tråd med gjeldende regler. For eksempel er periode med mottak av foreldrepenger likestilt med yrkesaktivitet ved opptjening til foreldrepenger og sykepenger. Også periode med løpende minsteytelse vil dermed kunne gi opptjening til sykepenger eller foreldrepenger for et nytt barn.

Utvalget legger til grunn at forslaget er i overensstemmelse med Norges forpliktelser etter EØS-avtalen, og at forslagene ikke vil medføre endringer i eksport av foreldrepenger til EØS-området.

Arbeids- og velferdsdirektoratet har beregnet de økonomiske konsekvensene av utvalgets forslag. Merutgiftene ved å fjerne aktivitetskravet er anslått til i størrelsesorden 600 millioner kroner. Merutgiftene ved å erstatte engangsstønaden med en minsteytelse på 2 G er anslått til i størrelsesorden 2 610 millioner kroner. Til fratrekk kommer innsparing i stønad til enslig mor eller far på om lag 340 millioner kroner og i foreldrestipend fra Lånekassen på 270 millioner kroner. Samlet er dermed utvalgets forslag til omlegging av foreldrepengeordningen anslått å koste i størrelsesorden 2 600 millioner kroner. Direktoratet understreker at anslagene er usikre. Merutgiftene vil bli noe mindre enn anslått fordi den løpende ytelsen vil bli skattlagt. Dette er ikke beregnet.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget anbefaler at det innføres rett til løpende foreldrepenger for alle foreldre uavhengig av tidligere yrkesaktivitet, og at foreldre uten opptjening får en minsteytelse på to ganger folketrygdens grunnbeløp. Videre foreslår utvalget at foreldre gis individuelle rettigheter, og at foreldrepengeperioden deles likt mellom foreldrene (bortsett fra tre uker før fødsel og de første seks ukene etter fødsel som forbeholdes mor).

Denne omleggingen vil bidra til å likestille mor og far. Det er en forenkling at alle foreldre får foreldrepenger i barnets første leveår, i stedet for at foreldre må søke om støtte fra ulike instanser. Dessuten blir foreldrepengeregelverket enklere å forstå for foreldrene, og enklere å forvalte for NAV, ved at aktivitetskravet fjernes og alle får løpende foreldrepenger.

15.3.3 Kontantstøtte

Målet med innføringen av kontantstøtte var å bidra til at familiene får mer tid til selv å ta omsorgen for egne barn, at familiene gis reell valgfrihet når det gjelder omsorgsform for barn og at det blir mer likhet i overføringene den enkelte familie mottar til barneomsorg fra staten, uavhengig av hvordan tilsynet ordnes.

Fra innføringen i 1998 var det mange foreldre som mottok kontantstøtten. I takt med utbyggingen av barnehagekapasiteten er andelen mottakere redusert. Andelen ettåringer med kontantstøtte var 81 prosent i 2001 (gjennomsnitt for året). I 2015 var tilsvarende andel 38 prosent. Andelen mottakere har gått ned i alle grupper. Fortsatt er imidlertid andelen kontantstøttemottakere høyere i familier med innvandrerbakgrunn enn i den øvrige befolkningen.[828]

En rekke offentlige utvalg har foreslått å avvikle kontantstøtten.[829] Blant problemstillingene utvalgene har tatt opp er at kontantstøtten øker den reelle kostnaden ved å ha barn i barnehage. Kvinner med innvandrerbakgrunn er overrepresentert blant brukerne. Dette bidrar til den lave yrkesaktiviteten blant kvinner i enkelte innvandrergrupper, og det bidrar til at barn av innvandrerforeldre i mindre grad går i barnehage. Barnehage kan være et viktig tilbud for barn med innvandrerbakgrunn, særlig med tanke på språkopplæring. Fordelingsutvalget viste til at kontantstøtten er én av faktorene som bidrar til at mange barn som kan ha stort læringsmessig utbytte av å gå i barnehage, ikke gjør dette. Fordelingsutvalget mente at kontantstøtten ikke støtter opp under en politikk for å ta vare på de svakeste og sørge for at alle barn får like muligheter.

Utvalget viser til at ved innføringen av kontantstøtten i 1998 var situasjonen for småbarnsforeldre vesentlig annerledes enn i dag. Den gang var det stor mangel på barnehageplasser. I dag har barn som er født innen utgangen av august, rett til plass fra august det året barnet fyller ett år. Barn født i september og oktober[830] har rett til barnehageplass fra den måneden de fyller ett år.

Kontantstøtten innebærer at kostnaden ved å trekke seg ut av arbeidslivet blir lavere enn den ville vært uten ordningen, og kostnaden er lavere for arbeidstakere med lav lønn. Det er særlig mødrene som er hjemme med barnet i kontantstøtteperioden og reduserer sin yrkesdeltakelse. Evalueringer av kontantstøtten finner en negativ effekt av kontantstøtten på arbeidsmarkedsdeltakelsen blant mødre som har barn i kontantstøttealder. Effekten er sterkest blant mødre med innvandrerbakgrunn.

Kontantstøtten bidrar videre til at barn ikke kommer i barnehage. Mange barn som ville hatt stort læringsmessig utbytte av å gå i barnehage, gjør det ikke. Familier med innvandrerbakgrunn mottar oftere enn andre kontantstøtte. Barna som ikke kommer i barnehage, går glipp av viktig språkopplæring. Fordelingsutvalget pekte på at når barn fra høyinntektsfamilier går i barnehage, og derigjennom får et bedre læringsmiljø, mens barn fra lavinntektsfamilier ikke gjør det, forsterkes forskjellene. Dette kan bidra til å sementere forskjeller over hele livsløpet.

Utvalget mener at kontantstøtten ikke støtter opp under en politikk som bidrar til at alle barn får like muligheter, og at dette er uheldig i et langsiktig fordelingsperspektiv.

Kontantstøtten har blant annet fungert som en ventestøtte for foreldre som ikke har fått barnehageplass. Utviklingen går i retning av at flere foreldre søker barnehageplass så tidlig som mulig. Utvalgets forslag om kvartalsvise opptak i barnehagene vil sannsynligvis forsterke dette. Dersom enkelte foreldre ønsker å ha lengre tid hjemme med barnet gir dagens arbeidsmiljølov adgang for foreldre til å ta ut ulønnet permisjon inntil barnet er tre år (med ett år per forelder etter foreldrepengeperioden). Dagens regelverk sikrer dermed foreldre rett til å være borte fra jobb en periode for å ivareta omsorg for små barn, og ivaretar også foreldres behov for fleksibilitet mellom familieliv og arbeidsliv.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget anbefaler å avvikle ordningen med kontantstøtte til småbarnsforeldre. Utvalget viser til gjennomgangen i kapittel 10.3 og peker på at kontantstøtten svekker kvinners yrkesaktivitet og hindrer bruk av barnehage blant barn fra grupper som ville hatt særlig nytte av å gå i barnehage. Ved innføringen av utvalgets forslag om kvartalsvise opptak i barnehagen, se avsnitt 15.3.4, så er det ikke lenger behov for kontantstøtten som en stønad som dekker perioden mellom utløpet av foreldrepengeperioden og oppstart i barnehage.

15.3.4 Barnehage

For barn representerer barnehagen god omsorg og en arena for læring. Barnehagen bidrar til barns læring og utvikling, sosial integrasjon og sosial utjevning. For foreldre gir barnehagen mulighet til yrkesaktivitet og bidrar til likestilling mellom kjønnene. Så godt som alle barn går minst ett år i barnehage før skolestart, de aller fleste barn går flere år i barnehagen. Barnehagen har blitt en viktig samfunnsinstitusjon og pilar i barns oppvekstmiljø. Barnehagen er et gode for barn, og utvalget vurderer det som svært viktig at alle barn har tilgang til barnehage.

Det er en liten andel barn som ikke går i barnehagen. I denne gruppen er det en overvekt av de yngste barna, av barn av foreldre med lav utdanning, lav inntekt og barn med innvandrerbakgrunn. Det er et uttalt mål at barn fra familier med innvandrerbakgrunn eller utsatte familier deltar i barnehagen. Det er viktig at disse gruppene av barn tidlig blir integrert i barnehagen. Barnehagen er en sosial investering i barns velferd her og nå og bidrar til å utvikle barns sosiale og kognitive ferdigheter. Barnehagen er viktig for å bygge opp under målene om å gi barn gode oppvekstvilkår og om å gi barn like muligheter.

Det er viktig at samfunnet legger til rette for at foreldre med små barn kan være yrkesaktive. Et godt barnehagetilbud er derfor også et tiltak av stor betydning for å bygge opp under målet om et likestilt foreldreskap og foreldres yrkesdeltagelse.

Det har væ|rt et økende fokus på kvaliteten i barnehagetilbudet. Flere studier viser at barnehagetilbudet i Norge gjennomgående har høy kvalitet og Norge kommer godt ut i internasjonale sammenligninger. Samtidig har det vært en rask utbygging og barnehagene omfatter i dag yngre aldersgrupper. Det er en forutsetning for å nå målene i familiepolitikken at barnehager er av høy kvalitet og at det kontinuerlig jobbes med å opprettholde og forbedre denne. Utvalgets vurdering er at konkrete tiltak for å bedre kvaliteten i barnehagen ligger utenfor mandatet.

Overgang mellom foreldrepermisjon og jobb – kvartalsvise barnehageopptak

Det har vært en sterk utbygging av barnehagesektoren de siste ti-årene. Utbyggingen har nådd et nivå med tilnærmet full barnehagedekning og alle kommuner oppfyller garantien om rett til barnehageplass. I 2016 var det likevel over 8 331 barn på venteliste. Disse barna har ikke rett på plass i henhold til garantien, men foreldrene har likevel søkt plass. Det er flest 0-åringer på venteliste, 2 790 barn, samt 1-åringer som faller utenfor garantien.

I henhold til barnehageloven skal barn som fyller ett år innen utgangen av august det året det søkes om barnehageplass, ha rett til å få plass i barnehagen fra august. Barn som fyller ett år i september eller oktober, har rett til barnehageplass fra den måneden de fyller ett år.

Per i dag har kommunene en ordning med ett barnehageopptak i året, med oppstart i august. Foreldrepermisjonen er på maksimalt 56 uker etter fødsel. Noen foreldre vil oppleve at de mangler barnepass i en periode mellom slutten av foreldrepermisjonen og før de får plass til barnet i barnehagen. Dette kan gjøre det vanskelig for foreldrene å gå tilbake til jobb etter endt fødselspermisjon.

Fra barnet er 13 måneder kan foreldrene i dag få utbetalt kontantstøtte. Det er ikke oppdaterte tall som sier noe om hvorvidt ettåringer som ikke går i barnehage gjør dette fordi foreldrene har valgt å være hjemme med kontantstøtte, eller fordi de ikke har fått plass til barnet i barnehage, og i stedet mottar kontantstøtte. Siden det særlig er 0-åringer og 1-åringer på venteliste til barnehage gir dette en indikasjon på at mange foreldre ønsker en barnehageplass etter foreldrepermisjonens slutt.

Utvalget mener det bør innføres en ordning som gir en bedre overgang mellom foreldrepermisjon og oppstart i barnehage. Innføring av kvartalsvise opptak vil gjøre overgangen enklere. Kvartalsvise opptak er beregnet til å koste 2,8 milliarder (i 2017-kroner).[831]

Foreldrebetaling og moderasjonsordninger

Det offentlige dekker om lag 90 prosent av de totale kostnadene for en småbarnsplass og over 80 prosent av kostnadene for en storbarnsplass, barnehagene har altså en høy grad av offentlig subsidiering. Samtidig utgjør foreldrebetaling i barnehagen en betydelig løpende utgift for familier med barn i barnehage. De fleste familier betaler maksprisen for en barnehageplass på 2 730 kroner per måned.

For å sikre lavinntektsgrupper tilgang til barnehagen har det de siste årene blitt innført flere moderasjonsordninger som gir differensiert betaling til barnehage. Regelverket har blitt endret flere ganger og utgjør et komplekst system hvor ulike moderasjonsordninger gjelder avhengig av familiens inntekt, alderen på barnet, antall barn i familien og antall timer barnet er i barnehagen. Noen av moderasjonsordningene overlapper også og gjør det vanskelig for den enkelte familie å kunne forutsi hvor mye de vil måtte betale for en barnehageplass.

Det er innført gratis kjernetid (20 timer per uke) for 3-, 4- og 5-åringer, samt barn med utsatt skolestart, fra familier med lav inntekt. Denne ordningen overlapper delvis med ordningen om at ingen familier skal betale mer enn seks prosent av husholdsinntekten for det første barnet i barnehage. I tillegg gis det søskenmoderasjon for familier med flere barn i barnehage (se omtale i avsnitt 11.1.2). Moderasjonsordningene har gjort at utgiftene til barnehager blant lavinntektsfamilier har gått ned. Samtidig har de et begrenset nedslagsfelt. For eksempel var det anslagvis ni prosent av alle barn i barnehage som fikk redusert foreldrebetaling som følge av regelen om at ingen skal betale mer enn seks prosent av inntekten til barnehage.[832]

Moderasjonsordningen med maksgrense for foreldrebetalingen på seks prosent av husholdsinntekten kan skape disinsentiver til arbeid, fordi familiene med inntektsnivå innenfor ordningen får en høyere effektiv marginalskatt. Forskning tyder på at særlig kvinners arbeidstilbud påvirkes av endringer i marginalskatten (se avsnitt 11.1.5). Foreldres yrkesaktivitet bidrar til å sikre barn økonomisk og det er viktig at ordningene ikke i for stor grad svekker foreldres arbeidsinsentiver.

I tillegg til denne moderasjonsordningen har barn fra familier med lav inntekt gratis kjernetid. Denne kombinasjonen av moderasjonsordninger medfører et komplekst system, som i enkelte inntektsintervaller kan ha uheldige virkninger på arbeidstilbudet. Dette utgjør i tillegg et lite transparent system for foreldrebetaling.

Utvalgets anbefalinger

Innføring av kvartalsvise barnehageopptak

Utvalget anbefaler at det innføres kvartalsvise opptak i barnehagen. Dette vil gi et mer rettferdig system hvor foreldre får tilgang til en tjeneste når de har behov for den. Etter utvalgets vurdering er det viktig å få til en bedre overgang mellom foreldrepermisjon og oppstart i barnehage. Så lenge det kun er ett barnehageopptak per år med oppstart i august gir garantien om barnehageplass ulik lengde på ventetiden for en barnehageplass avhengig av når barnet er født på året.

Innføring av gratis barnehage

Utvalgets flertall, medlemmene Brækhus, Ellingsæter, Fasting, Håkonsen, Kvande og Markussen går inn for å innføre gratis barnehage for alle barn. Flertallet vil understreke betydningen av barnehagen som en inkluderende fellesinstitusjon. Barnehagen er en tidlig investering i barn og et sentralt virkemiddel for sosial utjevning. Barnehagen er viktig for barns læring, og representerer også velferd for barn gjennom muligheten til å delta i et fellesskap med andre barn. Et gratis tilbud vil gi alle barn en mulighet til å gå i barnehagen, uavhengig av foreldres inntekt eller yrkesdeltagelse.

Yrkesaktive småbarnsforeldre er avhengige av barnehagen som et omsorgstilbud. De siste årene har yrkesdeltagelsen blant mødre med barn vært økende og andelen små barn i barnehage har gått opp. Et tilbud om gratis barnehage vil fjerne terskler for barn om å delta i barnehagen, også dersom foreldrene er i lavlønte yrker eller jobber redusert.

Familier med små barn har hatt en svakere inntektsvekst enn familier med litt eldre barn i løpet av de siste årene. Gratis barnehage representerer derfor en god omfordelingspolitikk, hvor fjerning av foreldrebetalingen vil gi småbarnsforeldre et betydelig økonomisk løft. Utvalgets flertall mener at gratis barnehage representerer en videreføring av en linje i familiepolitikken, hvor barnehagetjenesten i stadig sterkere grad subsidieres. I dag finansierer det offentlige allerede det meste av kostnadene for en barnehageplass, og en overgang til gratis barnehage er etter flertallets vurdering en naturlig forlengelse av dagens politikk.

Det er forventet at innføring av gratis barnehage, kombinert med fjerning av kontantstøtte, vil øke etterspørselen etter barnehageplass. Det er vanskelig å estimere nøyaktig hvor stor etterspørselseffekten vil være. Det kan også hende at effekten vil øke gradvis over tid. Utvalgets flertall vil understreke at økt etterspørsel i denne sammenhengen må tolkes som positivt, fordi det betyr at barn som i dag ikke går i barnehagen vil gjøre det dersom tilbudet blir gratis. Utvalgets flertall forventer at etterspørselen vil være sterkest blant lavinntektsfamilier og innvandrerfamilier. Dette er grupper det er viktig å få inkludert i barnehagen og et tilbud om gratis barnehage er forventet å bidra til dette.

Innføring av gratis barnehage er estimert til å koste 11,6 milliarder (i 2017-kroner). Dette estimatet tar hensyn til etterspørselseffekter som følge av at tilbudet blir gratis, samt økt etterspørselseffekt som følge av avvikling av kontantstøtten.

Gratis barnehage er en vesentlig forenkling av dagens system for foreldrebetaling i barnehagen. I dag administrer kommunene to ulike inntektsprøvde ordninger samt en ordning med søskenmoderasjon, et gratis tilbud vil gjøre disse ordningene overflødige og fjerne de administrative kostnadene. Gratis barnehage vil også for de fleste familier gi en mer oversiktlig husholdsøkonomi. I dag har familier med ett barn i barnehage et utlegg hver måned på 2 730 kroner. Den samme familien mottar samtidig barnetrygd hver måned på 970 kroner. I tillegg vil den samme familien motta et årlig skattefratrekk for pass av stell av barn. Ved å gjøre barnehagen gratis fjernes den månedlige utgiften til barnehage og skattefratrekket for pass og stell av barn blir overflødig. Det blir dermed mindre «inn og utveksling» av ulike beløp mellom foreldrebetaling, skattefradrag og kontantoverføringer.

Dissens

Utvalgets mindretall, medlemmene Pedersen, Syltvik og Thoresen, foreslår å videreføre delvis foreldrebetaling i barnehager samtidig som den eksisterende moderasjonsordningen for familier med lav inntekt forenkles og styrkes. Konkret foreslås det å avvikle ordningen med gratis kjernetid, samtidig som det innføres et bunnfradrag i den eksisterende ordningen med maksgrense for foreldrebetalingen. Med utgangspunkt i at foreldrebetalingen i dagens system ikke skal overstige 6 prosent av husholdningsinntekten, innføres det et bunnfradrag i ordningen, som innebærer at 6-prosentregelen kun kommer til anvendelse på den delen av inntekten som overstiger bunnfradraget. Bruk av barnehage blir dermed helt gratis for familier med inntekter under bunnfradraget. Med et bunnfradrag på 200 000 kroner anslås det at om lag 30 prosent av alle småbarnsfamilier vil få rett til moderasjon – mot 16 prosent etter dagens regler. De totale kostnadene ved de foreslåtte endringene er på usikkert grunnlag estimert til om lag 865 mill. kroner. Av dette går 235 mill. kroner til å dekke etablering av nye plasser grunnet økt etterspørsel, mens 630 mill. går til lavere foreldrebetaling. Selv om beregningene er basert på et felles bunnfradrag på 200 000 kroner, legger mindretallet til grunn at bunnfradraget differensieres slik at det blir om lag 1,5 ganger større for par enn for enslige forsørgere.

Mindretallet er ikke prinsipielt imot å gjøre barnehage gratis for alle, men vil ikke prioritere dette nå. I forbindelse med en eventuell fremtidig beslutning om å gjøre bruk av barnehage obligatorisk, vil det være naturlig å gjøre tjenesten gratis for alle. En slik endring bør i så fall finansieres av fellesskapet generelt og ikke gjennom reduksjoner i utgiftene til barnetrygd.

Mindretallet mener at den foreslåtte styrkingen av moderasjonsordningen vil sikre at ingen barnefamilier unnlater å bruke barnehage på grunn av dårlig råd. Den foreslåtte styrkingen av moderasjonsordningen vil gi økt bruk av barnehage i grupper der behovet er størst.

Mindretallet vil samtidig fremheve at styrkingen av moderasjonsordningen har gunstige fordelingsvirkninger ved at den disponible inntekten etter foreldrebetaling vil øke spesielt for småbarnsforeldre med lav inntekt. Til sammenligning vil flertallets forslag om gratis barnehage til alle primært komme småbarnsforeldrene med midlere og høyere inntekter til gode.

Mindretallet erkjenner at den foreslåtte moderasjonsordningen innebærer en ekstra implisitt marginalskatt på småbarnsforeldrene på 6 prosent i avtrapningsintervallet, men vil peke på at økningen i marginalskatt er forholdsvis beskjeden og at den bare berører småbarnsfamilier med lav inntekt som faktisk velger å la sine barn gå i barnehage og som søker om moderasjon. Disse begrensningene tilsier at skadevirkningen i form av redusert arbeidstilbud må antas å være beskjeden. Videre vil mindretallet peke på at det finnes et fungerende regelverk og et administrativt apparat for å motta og behandle søknader om moderasjon, slik at de ekstra administrative kostnader antas å være små.

15.3.5 Skolefritidsordning (SFO)

Skolefritidsordningen er et tilbud om pass av barn etter skoletid for elever på 1.–4. trinn. Om lag 80 prosent av elevene på 1. trinn deltar på SFO, men andelen synker for hvert år barna blir eldre. Deltakelsen varierer sterkt mellom ulike fylker. SFO er finansiert gjennom foreldrebetaling. Foreldrebetalingen er ikke som for barnehage bestemt ut fra en nasjonal makspris, men bestemmes av den enkelte kommune. Kommunen har ikke anledning til å sette prisen høyere enn de reelle utgiftene de har til å drive SFO. For skoleåret 2015/2016 var gjennomsnittsprisen for en fulltidsplass (20 timer per uke) 2 335 kroner per måned. Til sammenligning var maksprisen i barnehage i 2016 på 2 655 kroner per måned, for et tilbud om 40 timer per uke.

En god skolefritidsordning vil ha et stort potensial for å oppfylle viktige målsettinger i familiepolitikken, som å gi barn like muligheter og legge til rette for foreldres yrkesaktivitet. Utvalget mener at det er viktig å videreutvikle SFO.

For barnehage har det vært et uttalt ønske at så mange barn som mulig deltar for å bidra til barns utvikling og en god integrering. Det er få tilsvarende initiativer for å øke deltakelsen i SFO, selv om enkelte kommuner, som Oslo, har rettet tiltak mot bydeler med høy innvandrertettet for å øke SFO-deltakelsen.

Barn som deltar i SFO, er i realiteten på skolen hele dagen, og skole sammen med SFO nærmer seg et tilbud om heldagsskole. Det ligger utenfor utvalgets mandat å ta stilling til spørsmålet om innføringen av en heldagsskole.

Det er svært begrenset kunnskap om hvordan dagens skolefritidsordning fungerer. Det finnes lite kunnskap om innholdet i og kvaliteten på tilbudet og også i hvilken grad dette varierer mellom skoler, kommuner og fylke. Mens det etter hvert finnes en rekke studier av barnehagens betydning for barn og foreldre, så finnes det så å si ingen oppdatert kunnskap om effekten av SFO på foreldres yrkesaktivitet eller betydningen for barns læring og utvikling.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget mener at SFO på sikt bør være et sterkt subsidiert eller gratis tilbud. SFO er en viktig tjeneste til barnefamilier og utvalget mener at tilbudet bør være av god og jevn kvalitet. Det foreligger imidlertid svært lite oppdatert kunnskap om hvordan ordningen fungere i dag, i hvilken grad tilbudet varierer mellom ulike kommuner og hvilke kriterier for kvalitet og innhold som ligger til grunn. Det fremstår også som uklart hva som er den uttalte målsetningen for tilbudet. Utvalget mener at det bør gjennomføres en grundig utredning av ordningen før det gjennomføres endringer. Kostnader forbundet med å gjøre endringer i SFO-tilbudet er derfor ikke inkludert som en del av utvalgets forslag. Estimater som er innhentet anslår at gratis SFO vil koste omtrent 4 milliarder kroner.

15.3.6 Stønader til enslig mor og far

Enslige foreldre er, med dagens ordninger, overrepresentert blant husholdninger med lav inntekt. Å være alene med hovedomsorgen for små barn gir særlige utfordringer med å kombinere lønnet arbeid og omsorgsarbeid. De økonomiske utfordringene forsterkes ved at andre barnefamilier i stor grad er toinntektshusholdninger, mens enslige per definisjon kun har én inntekt. Det kan få følger for barns levekår at enslige foreldre alene må dekke utgifter til bolig og livsopphold. Samtidig vil enslige foreldre ha ulike økonomiske utgangspunkt, avhengig av egen boligsituasjon, tilknytning til arbeidsmarkedet og i hvilken grad forelderen mottar eller betaler barnebidrag, og hvordan foreldrene deler på omsorgen for barnet. I noen tilfeller vil barn veksle på å bo i husholdninger med henholdsvis god og dårlig råd. Kvinner jobber oftere deltid og har oftere lavere inntekt enn menn. Dette kan gjøre enslige mødre mer økonomisk utsatt enn enslige fedre.

Egne støtteordninger for enslige foreldre er et særtrekk ved den norske familiepolitikken, og ingen andre nordiske land har lignende ordninger. I de andre nordiske landene omfattes imidlertid enslige foreldre av mer generelle ordninger, og det er derfor vanskelig å sammenligne stønadssituasjonen til enslige foreldre i Norge direkte med den i resten av Norden. Den norske stønadsordningen har bidratt til en inntektssikring for barn selv om foreldrene ikke har levd sammen ved fødselen. I tillegg har stønadene representert en inntektssikring for små barn ved et samlivsbrudd mellom foreldrene. Ordningene har også betydd ekstra økonomisk støtte ved utdanning gjennomført av enslig forelder, samt gitt ekstra støtte ved yrkesaktivitet og støtte til barnetilsyn for enslige foreldre som enten er i utdanning eller arbeid.

De siste fem årene har stønader til enslig mor og far (kapittel 15 i folketrygdloven) gjennomgått flere endringer, og antallet som mottar støtte, har gått mye ned. Det er om lag 14 000 personer som mottar overgangsstønad, hvorav over 95 prosent av mottakeren er kvinner. Samtidig er det ingenting som tyder på at det har blitt færre enslige foreldre i befolkningen. Årsakene til nedgangen i stønadsmottakere er sammensatt, men mest sannsynlig skyldes dette en kombinasjon av et bedre barnehagetilbud, en sterkere arbeidsretting i regelverket, flere enslige som har god økonomi, mer restriktive regler for regulering av samboerskap for å kvalifisere for støtte, samt en avgrensning i muligheten til å motta studiestøtte, hvor Arbeids- og velferdsetaten må godkjenne utdanningsvalget. Det vises til kapittel 11 for beskrivelser av regelverket for å motta de ulike ordningene.

Utvalgets vurderinger av stønader til enslig mor og far

Det er viktig å lage gode ordninger som kan bidra til at samlivsbrudd eller det at foreldre ikke bor sammen, ikke blir ødeleggende for barns økonomiske trygghet. Det er et mål for familiepolitikken å sikre barn gode oppvekstsvilkår uavhengig av familietype og foreldrenes relasjoner. Samtidig vil utvalget understreke at det er utfordrende å utforme støtteordninger basert på foreldres samlivsstatus. Slike ordninger avskjærer for eksempel par med barn fra å kunne motta støtte, ikke på bakgrunn av behov, men på bakgrunn av foreldrenes samlivsstatus. Det er problematisk med overføringsordninger som legger opp til at det vil lønne seg økonomisk for par med dårlig råd å skille lag. Endringene i samlivsformer og i hvordan par ordner omsorgen for barn etter et samlivsbrudd, gjør det også vanskelig å definere hvem som er enslig forsørger. Utvalget understreker at det generelt er ønskelig med overføringsordninger som i størst mulig grad er rettet inn mot eksisterende behov, og som ikke er basert på foreldres samboerstatus eller tidligere trygdeatferd.

Utvalget anerkjenner likevel at enslige foreldre som gruppe har en mer utsatt økonomisk situasjon enn mange andre barnefamilier, og at dette gjør det nødvendig å inkludere kategorien enslig forelder som grunnlag for tildeling av økonomisk støtte i overføringsordninger. Utvalget vil imidlertid understreke at dagens regelverk for stønader til enslig mor og far (kapittel 15 i folketrygdloven) har flere problematiske sider og en utforming hvor det legges opp til kontroll av svært private forhold. Dette gjelder særlig innføringen av regelen om at samboerskap fra første dag diskvalifiserer for støtte. Et slikt kriterium er utvilsomt med på å begrense antallet personer som mottar overgangsstønad. Samtidig mangler man i dag kunnskap om i hvilken grad en eventuell ny samboer i husholdningen faktisk bidrar til barns økonomiske velferd. I praksis vil det også være vanskelig for den enkelte å datobestemme når man fikk en ny samboer, og det er også vanskelig for NAV ved eventuelle mistanker om misbruk å kunne føre bevis for nøyaktig tidspunkt for når noen ble samboere.

Et annet problematisk element ved dagens regulering er bestemmelsen om at retten til støtte faller bort dersom en enslig mor får et nytt barn med samme partner. Det er også en begrensning i at mottakere som tidligere har hatt overgangsstønad i tre år, og som blir alene med omsorgen for et nytt barn, kun får rett til ny stønad frem til barnet har rett til barnehageplass. Disse begrensningene er trolig innført for å hindre at personer velger å stadig få nye barn og dermed gjør overgangsstønaden til en varig livsoppholdsytelse. Utvalget vil likevel peke på at disse bestemmelsene fremstår som problematiske. Det er blant annet liten grunn til å tro at behovet for støtte er mindre dersom man blir alene med omsorgen for et nytt barn. Likevel er denne muligheten per i dag avkortet. Det er heller ikke mulig å slå fast at et nytt barn med samme partner automatisk betyr at foreldrene lever sammen.

Videre ser utvalget det som problematisk at grunnlaget for tildeling av støtte er knyttet til at man har hovedomsorgen for barnet. Dette kan bryte med prinsippet om at foreldrene skal dele på omsorgen for barn etter et samlivsbrudd, og vanskeliggjøre avtaler om samvær og omsorg.

I tillegg er det også flere andre vilkår knyttet til dagens ordning, som tidspunkt for oppsigelse av arbeidsforhold, krav knyttet til aktivitet og vurdering av nødvendighet av utdanning, som bidrar til å gjøre ordningen ytterligere komplisert.

Utvalget vil peke på at det finnes lite oppdatert forskning om enslige foreldre generelt og om mottakere av stønader til enslig mor og far spesielt, og at det er et stort behov for ny kunnskap om situasjonen til denne gruppen. Det er blant annet lite kunnskap om varigheten av livsfasen hvor man er enslig forelder, om inntektssituasjon og samarbeid mellom foreldre som ikke lever sammen, og om den økonomiske betydningen av ny samboer og betydningen av barnebidrag.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget anbefaler at hele kapittel 15 i folketrygdloven om stønader til enslig mor og far avvikles. Stønader til enslig mor og far utgjør et komplekst regelverk med ulike stønader som har ulike og sammensatte inngangskriterier for å kunne kvalifisere for ytelsene. Regelverket er uoversiktlig og inneholder flere eksempler på lovgivning som kontrollerer svært private forhold. Utvalget anerkjenner at enslige foreldre kan ha særlig behov for økonomisk støtte, men mener at disse behovene bør dekkes på andre måter enn gjennom dagens ordning for stønader til enslig mor og far.

I utvalgets samlede anbefalinger ligger det flere forslag som vil kunne komme enslige foreldre til gode. Både flertallets og mindretallets anbefalinger når det gjelder barnetrygd, anbefaler at ekstra støtte til enslige forsørgere opprettholdes. Barn som har foreldre som ikke er i samliv når de blir født, og hvor foreldrene ikke har opparbeidet rettigheter til foreldrepenger, vil være inntektssikret det første året gjennom utvalgets anbefaling om å innføre en løpende minsteytelse ved fødsel til erstatning for dagens engangsstønad. En slik stønad vil erstatte dagens overgangsstønad for barn under ett år. Videre vil flertallets forslag om å innføre gratis barnehage og mindretallets forslag om reduserte barnehageutgifter for foreldre med lav inntekt begge også komme enslige foreldre til gode.

I tillegg anerkjenner utvalget at det i forbindelse med samlivsbrudd etter at barnet er fylt ett år, er situasjoner hvor enslige foreldre vil kunne ha behov for ekstra støtte. Utvalget anbefaler at det utredes hvordan enslige foreldre bedre kan ivaretas under eksisterende ordninger som studiefinansierings- og bostøtteordningene. Det kan også vurderes om enslige foreldre som søker arbeid, bør ha rett til dagpenger.

Utvalget vil påpeke at dagens sosialhjelpsordning er problematisk som alternativ for barnefamilier med mer langvarige økonomiske utfordringer ettersom sosialhjelpen er utformet for å avhjelpe midlertidige problemer, og er karakterisert av vidtgående økonomisk behovsprøving og skjønnsmessig utmåling av ytelsen.

Utvalget vil understreke at gruppen som mottar overgangsstønad fordi de har tilsynskrevende barn, utgjør en særlig sårbar gruppe blant enslige foreldre. Disse foreldrene har en egen særordning i dagens overgangsstønad og kan motta dette frem til barnet er 18 år. Dette er en svært liten gruppe på om lag 350 mottakere per år. Utvalget mener at det er svært viktig at denne gruppens behov ivaretas ved avviklingen av stønader til enslig mor og far.

Utvalget mener at kunnskapsgrunnlaget om enslige forsørgeres inntektssituasjon bør oppdateres med ny forskning.

15.3.7 Bidragsforskott

Bidragsforskott er viktig for å sikre at enslige forsørgere som ikke mottar bidrag fra den andre forelderen, får et økonomisk tilskudd til barnets forsørgelse. Ordningen skal sikre utbetaling av et månedlig beløp til enslige forsørgere med barn under 18 år, som av ulike årsaker ikke mottar underholdsbidrag fra den forelderen som ikke bor sammen med barnet.

Det kan argumenteres ut fra et rettferdighetshensyn og hensynet til barnets beste at barnet ikke skal lide økonomisk fordi den ene forelderen velger ikke å bidra økonomisk til barnets underhold, eller er ute av stand til å betale underholdsbidrag. En offentlig ordning for innkreving av underholdsbidrag og utbetaling av bidragsforskott i tilfeller der betaling uteblir, er med på å sikre økonomiske midler til underhold av barn med delte familier der den ene av foreldrene har hovedomsorgen for barnet. Forskotteringsordningen er ingen erstatning for underholdsbidrag fra foreldrene, men den gir en trygghet om at det utbetales et mindre beløp hver måned til barnets forsørgelse.

Ordningen er inntektsprøvd og har (relativt) lave satser. For enslige forsørgere som ikke mottar underholdsbidrag for sine barn som fastsatt eller avtalt og lever med vedvarende lavinntekt, er ofte sosialhjelp en supplerende inntektskilde. Dette kan være et argument for å vurdere høyere satser for utbetaling av bidragsforskott. I denne sammenhengen er det verdt å merke seg at satsene for bidragsforskott og barnepensjon opprinnelig lå på samme nivå, men har utviklet seg forskjellig. Per oktober 2016 beregnes nivået på barnepensjon, dersom den ene forelderen dør, slik at det eldste barnet får 40 prosent av grunnbeløpet og de andre barna 25 prosent hver. Den samlede pensjonen deles likt mellom barna. Dette utgjør rundt 37 000 kroner per år for ett barn. Til sammenligning utgjør bidragsforskott for et barn under elleve år, forhøyet sats, rundt 18 000 kroner per år. Det vises i denne sammenhengen til at utvalget som har utredet etterlatteytelsene i folketrygden som en del av pensjonsreformen, nylig har avgitt sin utredning.[833] Etterlatteutvalget foreslår å styrke folketrygdens ytelser til etterlatte barn, og begrunner dette med at barnepensjon og bidragsforskott er alternative ytelser, og det kan tyde på at tanken er at barn med bare én forelder som bidrar til forsørgelsen, bør ha om lag samme nivå på en ytelse fra det offentlige, uavhengig av årsaken til at barnet ikke forsørges av to foreldre.[834]

Forskottet har vært behovsprøvd etter forskottsmottakernes inntekt siden 2003, noe som ser ut til å ha hatt betydning for antallet forskottsmottakere. Etter innføringen av inntektsprøving har det også vært en nedgang i antallet barn med underholdsbidrag administrert gjennom NAV/mottakere av bidragsforskott.[835] Det er kun personer med inntekt under 489 601 kroner per år[836] som kan få forskott. I 2016 var det 104 049 barn med underholdsbidrag administrert gjennom NAV og/eller mottakere av bidragsforskott. Siden 2007 har det vært en nedgang på 30 prosent. Det har samtidig vært en økning i andelen enslige forsørgere blant lavinntektshusholdninger.

Antallet barn født av en norsk og en utenlandsk statsborger har økt. Dette har også ført til en økning i antallet samlivsbrudd i denne gruppen. I noen tilfeller vil den ene forelderen flytte til utlandet etter et samlivsbrudd. Tall fra 2015 viser at i 12 prosent av sakene med offentlig administrert underholdsbidrag og/eller bidragsforskott var en av partene bosatt i utlandet. Utvalget understreker at med en økende grad av bevegelse over landegrensene er det behov for å verne om ordninger som beskytter barns økonomiske interesser ved samlivsbrudd mellom foreldre med ulik nasjonalitet, eller som velger å bosette seg i et annet land enn der barnet bor.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget anbefaler at satsen og inntektsgrensene i forskotteringsordningen økes, og justeres årlig i takt med utviklingen i folketrygdens grunnbeløp. Utvalget finner det uheldig at gjennomsnittlig lønnsvekst har vært sterkere enn justeringen av inntektsgrensene, slik at en betydelig andel enslige forsørgere etter hvert faller utenfor ordningen. Etter utvalgets vurdering er det, ut i fra et levekårsperspektiv, formålstjenlig at justeringen av satsene i ordningen tar hensyn til den generelle velstandsveksten, og ikke bare prisveksten. En justering av satsene som kun tar hensyn til prisveksten innebærer en nominell videreføring, og i praksis en nedgang i realverdien. Det er foreldrene som er barnas primære inntektssikrere. Ordningen må derfor sikre barnet den samme økonomiske situasjonen, uavhengig av om den ene forelderen er død eller ute av stand til å betale bidrag.

Utvalget vil også påpeke at det foreligger lite statistikk og forskning som kan si noe om virkningen av forskotteringsordningen, og om hva ordningen har å si for dem som mottar den. Utvalget anbefaler derfor videre forskning på ordningens virkninger.

15.3.8 Stønader til studenter med barn

Å ha muligheten til å studere mens man har barn, er viktig for å sikre at flere fullfører høyere utdanning. Utvalget mener at ordninger som sikrer at man kan fortsette å studere etter at man har fått barn, er viktige.

Som vist i kapittel 12 har Lånekassen ulike typer ordninger rettet mot studenter som får barn i løpet av studiene, eller som har barn før de begynner å studere. Studenter som mottar lån og stipend fra Lånekassen, kan, når de venter barn, motta foreldrestipend. Foreldrestipendet tilsvarer summen av det man før mottok som lån og stipend, det vil si at den tidligere låneandelen blir omgjort til stipend. Man kan få foreldrestipend i inntil 49 uker. I perioder der man mottar foreldrestipend, blir ikke stipendet behovsprøvd mot egen inntekt eller formue. Dette innebærer at eventuelle opptjente rettigheter til foreldrepenger fra NAV ikke påvirker retten til foreldrestipend. I tillegg kan studenter med barn under 16 år få forsørgerstipend avhengig av inntekten. Mor og far kan få forsørgerstipend samtidig. Forsørgerstipend kan man få så lenge man er i utdanning, også etter at man har hatt en periode med foreldrestipend.

Andelen studenter med barn i Norge er høy i forhold til de fleste andre land. Det er likevel forholdsvis få studenter som får barn i løpet av studietiden, kun rundt 4 000. Grunnen til at Norge har et relativt høyt antall studenter med barn, henger sammen med den høye gjennomsnittsalderen på norske studenter. Mange tar etter- og videreutdanning etter å ha vært i jobb en stund, og har dermed oftere barn før de blir studenter.

Studenter er vanligvis ikke inkludert i den løpende statistikken over lavinntekt, men undersøkelser rettet spesielt mot studenter viser store forskjeller i omfanget av lavinntekt i ulike typer studenthusholdninger. Andelen med lavinntekt synker med alder og studietid. Blant dem som lever i parforhold, er omfanget av lavinntekt høyere blant par med barn enn blant par uten barn.[837] Studenter som er enslige forsørgere, har den absolutt laveste andelen med lavinntekt.

Studenter som er enslige forsørgere, har også det klart høyeste disponible beløpet,[838] langt over hva par med barn har. Dette er en uventet forskjell, som delvis kan forklares med at enslige forsørgere som studerer, også mottar andre ytelser som gis til enslige forsørgere, som utvidet barnetrygd, overgangsstønad og lignende.

Utvalget påpeker at det å studere er en selvvalgt situasjon, og en personlig investering i egen fremtid. Samtidig er det en ressurs for samfunnet å ha en høyt utdannet befolkning. Utvalgets analyser indikerer at lite tyder på at studenter som får barn under studiene, er en spesielt utsatt gruppe. Studenter som får barn i løpet av studiene, får omgjort hele lånet til stipend i permisjonstiden på 49 uker.

Studenter, eller personer som bor sammen med en student, har i utgangspunktet ikke rett til bostøtte. Det er imidlertid unntak for studenter med barn. Utvalget mener at bostøtte kan være en supplerende stønad for studenter med barn, og bør sees i sammenheng med øvrige stønader til studenter med barn.

Studenter hadde, da ordningen med foreldrestipend og forsørgerstipend ble innført, vanligvis ikke rett til foreldrepenger, selv om de var i en situasjon som kan sammenlignes med situasjonen for yrkesaktive. Ordningen med fødselsstipend fra Lånekassen er ment å virke på samme måte som foreldrepenger. En stor del av dagens studenter jobber mens de studerer. Dersom de har tilstrekkelig opptjening, kan foreldrepenger kombineres med omgjøring av lån til stipend. Dersom man ikke har rett til foreldrepenger, får man engangsstønad. Det er altså ingen koordinering mellom ytelser fra folketrygden og Lånekassen. Longva-utvalget[839] skriver om den manglende koordineringen at det ser ut til at studenter nyter godt av to ordninger med ulikt siktemål: for det første fødselsstipendet fra Lånekassen, som tilsvarer foreldrepenger for yrkesaktive, og for det andre engangsstønad, som er beregnet på dem som ikke er yrkesaktive.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget anbefaler at Lånekassens ordninger med foreldrestipend og forsørgerstipend avvikles. Utvalget foreslår i forbindelse med drøftingen av foreldrepenger at dagens engangsstønad erstattes av en minsteytelse i foreldrepengene. Det er utvalgets vurdering at denne ytelsen kan erstatte Lånekassens foreldrestipend. Det må imidlertid utredes nærmere hvordan tilpasningen mellom lån fra Lånekassen og minsteytelsen i foreldrepengene skal koordineres, slik at kvinnelige studenter ikke blir belastet med ekstra lån i permisjonsperioden. Utvalget mener prinsipielt at det ikke lenger er grunn til å beholde særordningen med forsørgerstipend for studenter. Dette må sees i sammenheng med utvalgets øvrige forslag om innføring av universelle tjenester.

Utvalget er av den oppfatning at det er behov for en bedre samordning av stønadsformene for studenter som får barn.

15.3.9 Barnetillegg i trygdeytelser

Personer som mottar uføretrygd, arbeidsavklaringspenger og kvalifiseringsstønad, og som forsørger barn, kan få barnetillegg. Det kan også gis barnetillegg til personer som midlertidig er uten arbeid, og som mottar dagpenger eller tiltakspenger, men disse anses som en del av arbeidsstyrken. Det kan også gis barnetillegg til alderspensjonister. Som vist i kapittel 12 er barnetillegget i uføretrygden behovsprøvd, mens det er et standardisert tillegg for arbeidsavklaringspenger og kvalifiseringsstønad.

Tap av inntekt kan få særlig store konsekvenser for personer som forsørger barn. En sentral målsetting for barnetilleggene har vært å bidra til økonomisk kompensasjon for ekstra forsørgeransvar. Når det gjelder stønadsnivå for dem som står utenfor arbeidslivet og insentiver til arbeid, må man ta utgangspunkt i samlet stønad, det vil si ytelser til den voksne eller familien sammen med tillegg for barn. Det kan være relativt store forskjeller i hvor mye personer med samme forsørgerbyrde og samme inntektsgrunnlag mottar i barnetillegg, avhengig av hvilken ytelse de mottar. Mottakere av arbeidsavklaringspenger mottar på årsbasis 7 020 kroner per barn. Barnetillegget i uføretrygden utgjør for dem som mottar dette uavkortet, 37 030 kroner i 2016.[840] To av tre av de uføre som mottok barnetillegg ved utgangen av juni 2014, mottok uavkortet barnetillegg.

Uføretrygd skal sikre inntekt til personer med en varig nedsatt inntektsevne på grunn av sykdom, skade eller lyte. Uføreregelverket i Norge har utviklet seg over tid for å bidra til å få uføretrygdede til å bruke restarbeidsevnen sin. For å styrke insentivene til å arbeide er det blant annet innført et tak på samlet ytelse som innebærer at uføretrygd og barnetillegg til sammen ikke kan utgjøre mer enn 95 prosent av inntekt før uførhet. Etter uførereformen er det enklere for uføre med en restarbeidsevne å øke sin inntekt gjennom økt arbeidsdeltakelse. Men i og med at uføre har varig nedsatt inntektsevne, vurderer utvalget det slik at deres mulighet til å øke sin inntekt gjennom arbeid vil være mindre enn for andre grupper som mottar trygdeytelser. Uføre vil også kunne ha mindre muligheter enn andre til å redusere sine utgifter dersom inntekten reduseres. Avkortingsreglene for barnetillegg til uføretrygd kan ha negative konsekvenser på arbeidstilbudet. Barnetillegget reduseres med 50 prosent av inntekten over et fribeløp som avhenger av antallet barn og sivilstand. Hvis barnet bor sammen med begge foreldrene, regnes begges inntekt med. Utvalget understreker at dette kan medføre en høy marginalskatt på partneren til den som er ufør.

Utvalget har i utredningen blant annet vektlagt forenkling av ordningene og stønadene som til sammen utgjør familiepolitikken i Norge. Utvalget vurderer at barnetillegget i uføretrygden er en komplisert og administrativt krevende ordning, med et regelverk som kan være vanskelig for den enkelte å forstå.

Utvalgets anbefalinger

Utvalgets flertall, medlemmene Ellingsæter, Håkonsen, Kvande, Pedersen, Syltevik og Thoresen, anbefaler at barnetillegg til trygdeytelsene videreføres, men at det utredes nærmere hvordan barnetillegg til trygdeytelser i større grad kan standardiseres.

I dag gis det blant annet barnetillegg til uføretrygd, arbeidsavklaringspenger og kvalifiseringsstønad, men med ulike regler og til dels store forskjeller i barnetilleggenes økonomiske størrelse.

Flertallet viser til at barnetillegg i de inntektserstattende trygdeordninger er et viktig virkemiddel for å redusere fattigdom. Foreldre som mottar uføretrygd og arbeidsavklaringspenger har midlertidig eller permanent nedsatt arbeidsevne, og deres muligheter til å forbedre sin inntektssituasjon er dermed svake. Etter flertallets vurdering kan barnetillegg i trygdeordningene sees på som en forsikring for barna mot foreldrenes tap av inntektsevne – midlertidig eller permanent.

Flertallet erkjenner at barnetilleggene ikke bør være så store at det blir mer lønnsomt for foreldrene å motta trygd, enn å delta for fullt i arbeidsmarkedet og at dette hensynet har spesielt sterk vekt for de midlertidige trygdeordningene. Flertallet mener likevel på prinsipielt grunnlag at de eksisterende forskjeller mellom ordningene er for store, og at det bør skje en viss standardisering. En standardisering av barnetillegg vil innebære en økning av barnetilleggene for mottakere av AAP og kvalifiseringsstønad og en senkning av nivået på barnetillegget til uføre, men flertallet legger til grunn at en viss differensiering av barnetilleggenes størrelse mellom uføretrygden på den ene siden og de øvrige trygdene på den andre lar seg begrunne prinsipielt.

Flertallet understreker at inntektssikringsordningene med barnetilleggene samlet må bidra til å sikre gode oppvekstsvilkår og like muligheter for barn. Samtidig skal ordningene gi foreldre insentiver til arbeid.

Dissens

Utvalgets mindretall, medlemmene Brækhus, Fasting og Markussen, går inn for at barnetilleggene i trygdeordningene fjernes. Barnetilleggene utgjør om lag 1,7 milliarder kroner før skatt og frigjør derfor proveny som kan benyttes til å forsterke den målrettede barnetrygden, for eksempel ved en moderat heving av sats og senkning av avtrappingssats. På denne måten likebehandles lavinntektshusholdninger uavhengig av inntektskilde, og insentivene til å ta arbeid i stedet for trygd forsterkes.

Dagens ordning med barnetillegg bidrar også til at kompensasjonsgraden blir høyere i uføretrygd enn i «forstadiet» arbeidsavklaringspenger. Dette strider mot hva forskningslitteraturen ser på som optimal sosialforsikring, fordi kompensasjonsgraden da øker med varighet, noe som gir svake insentiver for retur til arbeid forut for uføretrygd.[841]

Argumentet om at kompensasjonsgraden ikke bør stige med varighet vil tilsi at barnetilleggene enten fjernes eller standardiseres på tvers av ytelser. Standardisering, altså at barnetillegget harmoniseres mellom dagpenger, arbeidsavklaringspenger og uføretrygd, vil måtte innebære en vesentlig reduksjon i barnetillegget for uføre og tilsvarende økning for arbeidsavklaringspenger og dagpenger. Dette vil dermed heve kompensasjonsgraden i dagpengeordningen og arbeidsavklaringspenger og dermed svekke arbeidslinja i avveininger mellom trygd og arbeid.

Når mindretallet foreslår å erstatte barnetilleggene med en forsterket målrettet barnetrygd, har dette flere begrunnelser, både av prinsipiell og mer pragmatisk karakter. Prinsipielt mener mindretallet barnetilleggene må begrunnes med hensynet til barna. Det er da vanskelig å forstå hvorfor barna til to familier/personer som mottar nøyaktig det samme i inntekt og trygd (uten barnetillegg) skal behandles ulikt. Barnetilleggene innebærer at barna til en som mottar for eksempel 300 000 kroner i arbeidsinntekt ikke mottar barnetillegg, mens barna til en som mottar det samme i trygd får barnetillegg utover dette. For barna er årsaken til den lave inntekten irrelevant, være seg om det skyldes mangel på arbeid (uten å kvalifisere for dagpenger), lav lønn eller mangel på arbeidsevne.

Den mer pragmatiske avveiningen dreier seg om avveiningen mellom økonomiske insentiver og graden av sosialforsikring. I nær sagt alle spørsmål knyttet til inntektssikring møter man avveininger mellom en generøs og god inntektsikring/forsikring på den ene siden og hensynet til å begrense overforbruk på den andre. Dette er også tilfellet når det gjelder barnetillegg. Denne avveiningen ligger til grunn for at kompensasjonsgraden i de store inntektssikringsordningene ikke er 100 prosent men i stedet omlag 66 prosent. At forsikringen kun dekker ca. 2/3 av tidligere inntekt er en erkjennelse både av at inngangskriteriet (redusert arbeidsevne) ikke er objektivt og enkelt å måle, og av at arbeidsmulighetene i kombinasjon med eller etter ytelsesmottak avhenger mye av mottakeren selv. Dette bekreftes også av empiriske studier av økonomiske insentivers betydning både for inngang til og utgang fra denne typen ytelser.[842]

Det spesielle med barnetilleggene, og da først og fremst tilleggene til uføretrygden, er at disse bidrar til at kompensasjonsgraden blir svært høy, for en del så høy som 95 prosent. Mange vil derfor oppleve at å forsøke seg i arbeidslivet i liten grad lønner seg, i hvert fall på kort sikt.

Den målrettede barnetrygden vil til en viss grad kompensere for bortfallet av barnetillegg. Siden denne er uavhengig av inntektskilde, og dermed ikke faller bort ved overgang til arbeid, vil derimot insentivvirkningene for trygdemottakere være langt bedre enn i dagens system.

15.3.10 Bostøtte

En hensiktsmessig bolig er etter utvalgets mening et grunnleggende gode for barnefamilier. Det er til barnets beste at familien har en tilfredsstillende boligsituasjon. En sterk prisvekst i boligmarkedet har gjort at utgifter til bolig opptar en stadig større andel av husholdningenes disponible inntekt. Utvalget ser derfor på bostøtten som sentral i familiepolitikken og et viktig virkemiddel for å sikre at lavinntektshusholdninger skal kunne ha en tilfredsstillende bosituasjon og større økonomisk handlingsrom i hverdagen.

For dem som mottar bostøtte, bidrar ordningen til en bedret økonomi gjennom økt disponibel inntekt. På grunn av utformingen av dagens ordning, med relativt lave boutgiftstak og inntektstak, bidrar bostøtten imidlertid i liten grad til å bevege mottakerne ut av lavinntekt, som vist i kapittel 13. Utvalget påpeker samtidig at selv om bostøtten ikke nødvendigvis bidrar til å senke andelen i lavinntekt, bidrar den til å bedre den enkelte mottakers økonomiske situasjon.

Utvalget vil peke på at det er kun de med de aller laveste inntektene som kvalifiserer til å motta bostøtte. Dette er i liten grad ordinære barnefamilier med det som kan karakteriseres som «dårlig råd». Utvalget vurderer det derfor dit hen at bostøtten ikke er en ordning som treffer barnefamilier som gruppe i særlig grad. På grunn av det lave inntektstaket er ikke bostøtten egnet til å sikre mot midlertidig inntektsbortfall, som for eksempel arbeidsledighet. Inntekten man må ha for å kvalifisere til støtte, er så lav at i de fleste tilfeller vil ikke de som havner i slike situasjoner, kvalifisere til støtte. Det skal svært lite til før inntekten er over inntektstaket. En husstandsinntekt på kun 320 000 kroner for en familie på fire bosatt i Oslo er nok til ikke å kvalifisere til bostøtte.[843]

Selv om inntektstaket som sådant justeres, vil det få liten betydning for mottakere med relativt høye inntekter (i bostøttesammenheng) hvis ikke progresjonspunktene justeres samtidig. Dagens grenser medfører at alle med en inntekt på 2 G (ca. 180 000 kroner) regnes som en høyinntektsgruppe. På grunn av manglende justering av progresjonspunktene og boutgiftstakene ligger mange mottakere tett opp mot inntektsgrensen for å motta bostøtte og står i fare for å falle helt ut av ordningen. Dette ser man også av statistikken over bostøttemottakere, der antallet mottakere reduseres fra år til år. Husbankens årsrapport viser at antallet mottakere har gått ned siden 2011 i alle grupper, bortsett fra dem med aller lavest inntekt, som i liten grad blir påvirket av manglende justering av grensene.

Utvalget mener at det er viktig å se bostøtten i sammenheng med andre ytelser som er rettet mot lavinntektsfamilier, som for eksempel sosialhjelpen. Det er åpenbart at mange av dem som mottar bostøtte, også må ha inntekt fra sosialhjelp, all den tid inntektsgrensen er så pass lav. Egenandelsberegningen i bostøtten har ikke vært justert i tråd med utviklingen i lønns- og prisveksten. Dette har ført til at mange har mistet bostøtten, og trolig til økte kommunale sosialhjelpsutgifter.

Den eksisterende ordningen har ingen uttalt barneprofil. Statistikken over bruk av bostøtte viser at kun en fjerdedel av mottakerne er barnefamilier. Analysene i kapittel 13 tyder på at bostøtten har en meget begrenset rolle som sikkerhetsnett for de fleste barnefamilier. Av barnefamiliene er det først og fremst familier med svært lave inntekter, enslige forsørgere og de som har svært lave boutgifter, som har størst nytte av bostøtten. Det er lite overlapp mellom inntekten en barnefamilie må ha for å betjene et boliglån for en passende bolig, og den inntekten som husstanden kan ha for å kvalifisere til bostøtte.[844] Utvalgets analyser av barnefamiliers økonomi viser at barnefamilier for det aller meste har sterk tilknytning til arbeidsmarkedet, høy inntekt og formue. Bostøtten synes, etter utvalgets vurdering, ikke å være relevant for barnefamilier som sådanne, men likevel viktig for å støtte barnefamilier med de aller laveste inntektene.

I statsbudsjettet for 2017 ble boutgiftstaket hevet noe, slik at flere, og særlig barnefamilier, kan få økt støtte. Samtidig ble systemet for prisjustering lagt om, slik at realverdien av bostøtten opprettholdes år for år. Dette innebærer en styrking av ordningen på sikt. Dette kan sikre at barnefamilier i større grad kan benytte bostøtte, men dersom ikke inntektsgrensene justeres samtidig, er det kun de aller mest utsatte som kan nyte godt av dette. Det er vanskelig å beholde bostøtten og samtidig forbedre sin boligsituasjon med det relativt lave boutgiftstaket som er i dag.[845]

Utvalgets anbefalinger

Utvalget støtter endringene i systemet for prisjustering av bostøtten, slik at realverdien av ordningen beholdes. Utvalget ser på bostøtteordningen som viktig for dem som mottar den.

Utvalget anbefaler videre at bostøttens utforming utredes nærmere, med sikte på å gjøre ordningen mer relevant for barnefamilier. På tross av at boutgiftstaket har blitt hevet, er det fremdeles kun barnefamilier med veldig lave inntekter som kvalifiserer til bostøtte. Utvalget har imidlertid ikke sett nærmere på konkrete forslag til regelendringer i bostøtten.

15.3.11 Skattefordeler

Foreldrefradrag (for utgifter til pass og stell av barn)

Foreldrefradraget reduserer kostnadene ved barnepass og kan begrunnes med at man ønsker å legge til rette for at foreldrene skal kunne være i jobb mens de har (små) barn. Dette gir en bedre utnyttelse av arbeidskraften og opprettholder tilknytning til arbeidslivet for personer som kan falle ut når de får barn. Slik tilknytning er viktig for å opprettholde inntekten til familien på et høyere nivå over tid. Foreldrefradraget reduserer samtidig foreldrenes kostnader ved å gi barn et pedagogisk tilbud som kan fremme barns utvikling og læring, i de tilfellene utgiftene går til å dekke kostnader ved barnepass med et slikt innhold. Videre kan man også se på foreldrefradraget som en mer generell støtte til personer med barn, forutsatt at skattyter har tilstrekkelig høy alminnelig inntekt.

Støtten som gis gjennom foreldrefradraget, går i all hovedsak til å redusere foreldrenes utgifter til barnehage og skolefritidsordninger. Skatteutvalget[846] foreslo å fjerne foreldrefradraget. Skatteutvalget viste til at fradraget kommer i tillegg til flere ordninger på utgiftssiden bl.a. barnetrygd, kontantstøtte og støtte til barnehager. Disse ordningene har vært økt betydelig de siste 10 til 15 årene, særlig barnehagetilbudet i form av økt dekning og lavere priser. Innføringen av redusert egenbetaling for lavinntektsfamilier i 2016 kan ha redusert betydningen av foreldrefradraget for slike familier og er eksempel på to virkemidler som overlapper.

Foreldrefradraget dekker i dag også i et mindre omfang utgifter til barnepass som foregår utenfor barnehage og skolefritidsordning, eksempelvis dagmamma og visse typer fritidsordninger utenfor skolen. For at den økonomiske støtten skal kunne ha størst innvirkning på arbeidstilbudet, bør den så langt som mulig innrettes til tilbud til barna i arbeidstiden og ikke dekke utgifter til barnas fritidsaktiviteter generelt eller foreldrenes utgifter til barnepass i foreldrenes fritid. En utfordring ved foreldrefradraget er å avgrense fradraget til utgifter til pass av barn i foreldrenes arbeidstid. På utgiftssiden kan støtten målrettes bedre mot de tiltakene man ønsker å støtte.

Reglene om hvordan fradraget skal fordeles mellom foreldrene ved ulike konstellasjoner av samboerformer og tilfeller med felles og/eller egne barn, er komplekse. Støtte i form av subsidiert barnehage i stedet for fradrag vil være en forenkling ettersom støtten direkte vil tilfalle den som benytter tilbudet. Å gi støtte både gjennom inntektssiden og utgiftssiden er administrativt kompliserende. Det gir mindre oversikt over den samlede støtten som gis, og hvem den tilfaller. Støtte på utgiftssiden vil gi bedre treffsikkerhet og mulighet for oppfølging av og kontroll med hvordan støtten gis. Man kan for eksempel gi en større del av støtten til tiltak av mer pedagogisk art, i stedet for at en del av støtten gjennom fradraget dekker utgifter til kveldsbarnevakt og aupair (inklusive hushjelp).

Foreldrefradraget reduserer den effektive prisen på barnehagetjenester, og bidrar dermed til høyere lønn per time fratrukket skatt og netto betaling for barnehager. Dette trekker i retning av at foreldrefradraget bidrar til økt arbeidstilbud. For foreldre som allerede er i arbeid og utnytter fradraget fullt ut, påvirker ikke foreldrefradraget den marginale foreldrebetalingen, men gir lavere gjennomsnittsskatt. For disse vil fradraget derfor representere en ren økning i inntekt, uten å påvirke nettolønn per time. Dette antas å redusere arbeidstilbudet. Den samlede effekten av foreldrefradraget på arbeidstilbudet, antas dermed å være relativt beskjeden.

Særfradrag for enslige forsørgere

Særfradraget for enslige forsørgere gjelder for dem som mottar utvidet barnetrygd fra NAV, det vil si enslige forsørgere for barn under 18 år. Særfradraget gir enslige forsørgere høyere disponibel inntekt gjennom lempeligere beskatning. Skauge-utvalget[847] mente at fradrag som må betraktes som støtte til prioriterte grupper og har liten sammenheng med utgifter til inntekts ervervelse, burde avvikles og heller støttes ved direkte overføringer. Det ble begrunnet med at mange skattytere med lav inntekt ikke betaler skatt og dermed ikke kan nyte godt av fradragene, og at slike fradrag typisk krever kompetanse og systemer som skattemyndighetene ikke har, men som andre offentlige organer som trygde- og helsemyndigheter er i besittelse av.

Fradraget har antakelig liten effekt på arbeidstilbudet. Det vil kun påvirke marginalskatten i et mindre inntektsintervall for personer med lav inntekt og eventuelt flere fradrag. For foreldre som allerede er i arbeid og utnytter fradraget fullt ut, påvirker ikke særfradraget marginalskatten, men det gir lavere gjennomsnittsskatt. Dette gir en inntektseffekt som reduserer arbeidsinsentivene. Den samlede effekten på arbeidstilbudet er dermed usikker, men kan være negativ. Beregninger på LOTTE-Skatt av å øke eksempelvis minstefradraget viser at en økning i dette fradraget, som også påvirker marginalskatten for personer med relativt lav inntekt, har liten betydning for arbeidstilbudet til dem som er i jobb.

Skatteklasse 2

Skatteklasse 2 er ikke direkte rettet mot barnefamilier. Skatteklasse 2 kan gi lempeligere beskatning av ektepar der den ene skattyteren forsørger ektefellen, uavhengig av om ekteparet har barn. Blant ekteparene som blir lignet i skatteklasse 2, er det imidlertid mange barnefamilier med innvandrerbakgrunn.

Ordningen svekker arbeidsinsentivene til hjemmeværende fordi skattefordelen forsvinner dersom den hjemmeværende begynner i lønnet arbeid. Det øker marginalskatten på arbeid for den hjemmeværende. Regjeringen Solberg foreslo å fjerne skatteklasse 2 for ektepar i budsjettet for 2015, men forslaget ble ikke vedtatt. Avvikling av skatteklasse 2 vil styrke insentivene til arbeid, bedre integrering og likestilling og føre til økt likebehandling av gifte og samboende.

Skattefritak ved arbeidsgivers dekning av barnehageutgifter

Ansatte som har barn i bedriftsbarnehage som dekkes av arbeidsgiver, trenger ikke å skatte av denne fordelen når visse forutsetninger er oppfylt. Det gis også skattefritak for arbeidsgivers tilskudd til annen barnehage enn bedriftsbarnehage for den delen av tilskuddet som er høyere enn maksimalprisen. Det er kommunen som gir tilskudd til de private barnehagene. De private barnehagene, herunder bedriftsbarnehagene, har rett til like mye tilskudd per plass uavhengig av om foreldrenes arbeidsgiver dekker foreldrebetalingen eller ikke.

Skattefritaksordningen er et unntak fra prinsippet om at alle former for avlønning bør skattlegges likt. Dagens skattefritaksordning kan også ha uheldige fordelingspolitiske konsekvenser. Det er grunn til å tro at foreldre med relativt høy inntekt tjener mest på ordningen. Selv om ordningen i sin tid kan ha bidratt til flere og rimeligere barnehageplasser for enkelte, er dette ikke lenger like aktuelt siden alle barn nå har rett til barnehageplass og det er fastsatt en maksimalpris for barnehageplass.

Utvalgets anbefalinger

Utvalget ønsker å forenkle og samordne dagens støtte til barnefamiliene. Utvalget anbefaler derfor å avvikle foreldrefradraget og ordningen med skattefritak ved arbeidsgivers dekning av barnehageutgifter. En avvikling av fradraget vil isolert sett frigi ressurser i Skatteetaten, redusere rapporteringskravene for barnehager og skolefritidsordninger og gjøre inntektsskatten mer transparent.

Utvalget anbefaler videre at særfradraget for enslige forsørgere avvikles, samt at skatteklasse 2 avvikles. Avvikling av skatteklasse 2 vil styrke insentivene til arbeid, bedre integrering og likestilling og føre til økt likebehandling av gifte og samboende.

15.4 Utvalgets forslag til ny familiepolitikk – økonomiske og administrative kostnader

I forbindelse med utredningen av økonomiske og administrative kostnader ved utvalgets forslag, er det innhentet provenyberegninger fra berørte departementer. Det er imidlertid knyttet stor usikkerhet til disse. Beregningene hviler på et sett med forutsetninger som er nødvendige for å kunne gjennomføre beregningene. Det vil kunne være avvik mellom beregningene og faktiske utgifter slik de fremkommer i statsregnskapet. For enkelte av utvalgets forslag er det også nødvendig med ytterligere utredninger og beregninger. På grunn av de ulike ordningenes varierende utforming og finansiering, er det i noen tilfeller brukt regnskapstall og i andre tilfeller brukt budsjettall. Den samlede oversikten over provenyvirkninger av utvalgets forslag kan derfor ikke ses på som et definitivt svar, men viser retning, basert på den informasjonen utvalget har hatt tilgjengelig.

Utvalgets forslag med provenyeffekt er oppsummert i tabell 15.2. Tabellen viser positive og negative provenyvirkninger i millioner kroner. De administrative kostnadene er vurdert fortløpende under de enkelte forslagene. Noen av forslagene er administrative forenklinger som innebærer besparelser, mens andre vil innebære økte administrative kostnader.

I tillegg har utvalget benyttet beregninger som SSB har utført på oppdrag fra utvalget. Disse beregningene er basert på simuleringer i LOTTE-systemet av modeller. Den fullstendige rapporten finnes som vedlegg 1 til utredningen. Utvalget henviser til rapporten for en utførlig redegjørelse for metode og resultater av simuleringene.

Tabell 15.2 Provenyeffekt av utvalgets anbefalinger

Beskrivelse (alle beløp i mill. kroner)

Proveny

Flertallets anbefalinger

Barnetrygd – avvikle som universell ordning

-15 200

Barnehage – universell og gratis

11 565

Målrettet barnetrygd

6 000

Utvalgets øvrige anbefalinger

Barnehage – kvartalsvise opptak

2 800

Foreldrepenger

Foreldrepenger – selvstendig uttaksrett

600

Foreldrepenger – løpende minsteytelse

2 610¹

Kontantstøtten – avvikle

-1 910

Skattefordeler

Foreldrefradraget – avvikle

-2 120

Særfradraget for enslige forsørgere – avvikle

-1 580

Skatteklasse 2 – avvikle

-300

Skattefritak for arbeidsgivers tilskudd til barnehage – avvikle

-10

Studenter

Foreldrestipend – avvikle

-234

Forsørgerstipend – avvikle

-315

Stønad til enslig mor eller far – avvikles

Overgangsstønad

-2 500

Stønad til barnetilsyn

-353

Utdanningsstønad

-48

Tilskudd til flytting

-0

Nettoeffekt

-995

¹ Inkluderer besparelser ved avvikling av engangsstønad

Referanser

Andenæs, A. (2013). Hverdagslivets usynlige innsats: Om rutiner, omsorgskjeder og omsorgsstandarder, I Oppvekstrapporten 2013, (s. 220–226). Oslo: Barne-, ungdoms og familiedirektoratet.

Andersson, G., Knudsen, L. B., Neyer, G., Teschner, K., Rønsen, M., Lappegård, T., Skrede, K. & Vikat, A. (2009). Cohort fertility in the Nordic countries. Demographic Research, 20(14), 313–352.

Andresen, M. E. & Havnes. T. (2016). Child care and parental labor supply: A new look. (Working paper, økonomisk institutt, UiO), Oslo, UiO.

Anttonen, A., Häikiö, L. & Stefánsson, K. (red.) (2012). Welfare State, Universalism and Diversity. Cheltenham: Edward Elgar.

Anttonen, A. & Sipilä, J (2012). Universalism in the British and Scandinavian social policy debate. I A. Anttonen, L. Häikiö & K. Stefánsson (red.) Welfare State, Universalism and Diversity. Cheltenham: Edward Elgar.

Anundsen, A. K. (2016). Detecting imbalances in house prices: What goes up must come down? (Working Paper 11/2016). Oslo: Norges Bank.

Astrup, K. C. & Aarland, K. (2013). Økonomisk risiko og boligeie (NIBR-rapport 28/2013). Oslo: NIBR.

Atkinson, A. B. (2011). Basic income: ethics, statistics and economics, paper, Oxford: Nuffield College (revised version of lecture given at ‘Basic Income and Income Redistribution’ workshop, organised by Centre for Research in Economic Analysis, University of Luxembourg, April 2011).

Atkinson, A. B. (2015). Inequality. What can be done? Cambridge: Harvard University Press.

Aassve, A. Billari, F. C., & Pessin, L. (2012). Trust and fertility dynamics. (Working Paper/55). Milan: Carlo F. Dondena Centre for Research on Social Dynamics.

Bakken, A. (2003). Minoritetsspråklig ungdom i skolen. (Nova Rapport 15/3). Oslo: Nova.

Bakken, F. & Myklebø, S. (2010). Kontantstøttens utbredelse og foreldres preferanser for barnetilsyn. (NAV-rapport 1/2010). Oslo: Arbeids- og velferdsdirektoratet.

Baklien, B., Ellingsæter, A. L. & Gulbrandsen, L. (2001). Evaluering av kontantstøtteordningen. Oslo: Norges forskningsråd, Kultur og samfunn.

Balbo, N., Billari, F. C., & Mills, M. (2013). Fertility in Advanced Societies: A Review of Research. European Journal of Population, 29(1), 1–38.

Barlindhaug, R. & Astrup, K (2008). Samspillet mellom bostøtte, boligtilskudd og startlån. (NIBR-rapport 2008: 13), Oslo: NIBR.

Barnehagespeilet (2015). Tall og analyse av barnehager i Norge. Oslo: Utdanningsdirektoratet.

Barnehagespeilet (2016). Tall og analyse av barnehager i Norge. Oslo: Utdanningsdirektoratet.

Barstad, A., Løwe, T & Thorsen, L. R. (2012). Studenters inntekt, økonomi og boutgifter. Levekår blant studenter 2010. (Rapporter 38/2012), Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Barstad, A. (2016). Hopning av dårlige levekår. En analyse av Levekårsundersøkelsen EU-SILC 2013. (Rapporter 2016/32). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Barth, E., Hardoy, I., Schøne, P. & Østbakken, K. M. (2014a). Kjønnssegregering i Skandinavia: Et likestillingsparadoks eller tvert imot? I L. Reisel & M. Teigen (red.) Kvinnearbeid og mannsarbeid. Oslo: Gyldendal Akademisk.

Barth. E., Moene, K. & Willumsen, F. (2014b). The Scandinavian Model – An Interpretation. Journal of Public Economics, 117, 60–72.

Baumann, Z. (2000). Liquid Modernity. Cambridge: Polity Press.

Bay, A-H., Finseraas, H. & Pedersen, A. W. (2016). Welfare Nationalism and Popular Support for Raising the Child Allowance: Evidence from a Norwegian Survey Experiment. Scandinavian Political studies, 39(4), 482–494.

Bay, A-H., Hellevik, O. & Hellevik, T. (2007). Svekker innvandring oppslutning om velferdsstaten? Tidsskrift for samfunnsforskning, 48(3), 377–408.

Bay, A-H. & Pedersen, A. W. (2015). En velferdsstat (bare) for middelklassen? I Bay, A.-H., Hagelund, A. & Hatland, A. (red.) For mange på trygd? Oslo: Cappelen Damm.

Becker, G. S. (1965). A theory of the allocation of time. Economic Journal, 75, 493–517.

Becker, G. S. (1985). A Treatise on the Family. Cambridge, MA: Harvard University Press.

Beck-Gernsheim, E. (2002). Reinventing the Family. Cambridge: Polity Press.

Bekkhus, M., Rutter, M., Maughan, B. & Borge, A. I. H. (2011). The effects of group daycare in the context of paid maternal leave and high quality provision. European Journal of Developmental Psychology, 8(6), 681–696.

Béland, D., Blomqvist, P., Andersen, J. G., Palme, J & Waddan, A. (2014). The Universal Decline of Universality? Social Policy Change in Canada, Denmark, Sweden and the UK. Social Policy & Administration, 48(7), 739–756.

Ben-Arieh, A. (2010). From Child Welfare to Children Well-Being: The Child Indicators Perspective. I: Kamerman, S. B. (red.) From Child Welfare to Child Well-Being. Dondrecht: Springer.

Bergsgard, N. A. & Vassenden, A. (2015). Hva har oljen gjort med oss? Økonomisk vekst og kulturell endring. Oslo: Cappelen Damm Akademisk.

Bergsvik, J., Kitterød, R. H. & Wiik, K. A. (2016). Forsørgermønstre blant par – likestilling eller spesialisering? Søkelys på arbeidslivet, 23(4), 379–402.

Bernard, J. (1982). The Future of Marriage. New Haven: Yale University Press.

Bettio, F. & Verashchagina, A. (2009). Gender segregation in the labour market: root causes, implications and policy responses in the EU. Brussels: European Commission.

Bhuller, M. & Brandsås, E. E. (2013). Fattigdomsdynamikk blant innvandrere. En empirisk analyse for perioden 1993–2011 (Rapporter 2013/40). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Bhuller, M. & Aaberge, R (2010.) Vedvarende økonomisk fattigdom blant innvandrere. En empirisk analyse for perioden 1993–2007 (Rapporter 32/2010). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Bianchi, S. M. (2000). Maternal employment and time with children: Dramatic change or surprising continuity? Demography, 37(4), 401–414.

Birkelund, G. E. & Heldal, J (2003). Who Marries Whom? Educational Homogamy in Norway. Demographic Research, 8(1), 1–30.

Bjørnstad, A. F. (2009). Enslige forsørgere og overgang til arbeid. Arbeid og velferd, 4, 56–61.

Bjørnstad, A. F. (2010). Inntektsutvikling for mottakere av ytelser til enslige forsørgere og effekten av økt maksimal ytelse for overgangsstønad. Arbeid og velferd, 4, 81–88.

Bjørnstad A. F (2015). Økt sysselsetting blant mottakere av overgangsstønad. Arbeid og velferd, 1, 95–104.

Blau, D. & Currie, J. (2006). Pre-school, day care, and after-school care: Who’s minding the kids?. I E. Hanushek & F. Welch (red.) Handbook of the Economics of Education, 2 (s. 1163–1278). Amsterdam: Elsevier

Blom, S., Noack, T. & Østby, L. (1993). Giftemål og barn – bedre sent enn aldri? (Sosiale og økonomiske studier 81). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Boadway, R. W. & Bruce, N. (1984.) Welfare economics. Oxford: Blackwell.

Bonke, J. & Esping-Andersen, G. (2011). Family Investments in Children – Productivity, Preferences and Parental Child Care. European Sociological Review, 27(1), 43–55.

Bonoli, G. (2005). The politics of the new social polices: providing coverage against new social risks in mature welfare states. Policy & Politics 33(3), 431–449.

Borchorst, A., Andersen, J.G., & Larsen, C.A. (2015). Hvad er universalisme? Samfundsfagnytt, 198, 29–35.

Borchorst, A. & Siim, B. (2008). Woman friendly policies and state feminism: Theorizing Scandinavian gender equality. Feminist Theory, 9, 207–224.

Bouget, D., Frazer, H., Marliers, E., Sabato, S., & Vanhercke, B. (2015). Social Investment in Europe. A study of national policies. Brussels: European Union.

Bradshaw, J. (2015). Subjective Well-Being and Social Policy: Can Nations Make Their Children Happier? Child Indicator Research, 8, 227–241.

Bradshaw, J. & Hatland, A. (red.) (2006). Social Policy, Employment and Family Change in Comparative Perspective. Cheltenham, UK: Edward Elgar.

Bradshaw, J. & Mayhew, E. (2006). Family Benefit Packages. I: Bradshaw, J. & Hatland, A. (red.) Social Policy, Employment and Family Change in Comparative Perspective (s. 97–118). Cheltenham, UK: Edward Elgar.

Brandth, B. (2007). Fedres selvutvikling og grensene mellom jobb og hjem. I: Kvande, E. & Rasmussen, B. (red.) Arbeidslivets klemmer. Paradokser i det nye arbeidslivet (s. 273–290). Bergen: Fagbokforlaget.

Brandth, B. & Kvande, E. (2003). Fleksible fedre. Maskulinitet, arbeid og velferdsstat. Oslo: Universitetsforlaget.

Brandth, B. & Kvande, E. (2009). The making of the father’s quota. I Moss, P. & Kamerman, S. (red.), The politics of parental leave policies (s. 191–206). Bristol: Policy Press.

Brandth, B. & Kvande, E. (red.) (2013). Fedrekvoten og den farsvennlige velferdsstaten. Oslo: Universitetsforlaget.

Brandth, B. & Kvande, E. (2015). Fathers and flexible parental leave. Work, Employment & Society, 30(2), 275–290.

Brandth, B. & Øverli, B. (1998). Omsorgspermisjon med «kjærlig tvang». En kartlegging av fedrekvoten. Trondheim: Allforsk, Norges teknisk naturvitenskapelige universitet (NTNU).

Brannen, J. (1999). Reconsidering Children and Childhood: Sociological and Policy Perspectives. I Silva, E. & Smart, C. (red.) The New Family? (s. 143–158). London: Sage.

Bratberg, E., Nilsen, Ø., A. & Vaage, K. (2005). Intergenerational Earnings Mobility in Norway: Levels and Trends. Scandinavian Journal of Economics, 107(3), 419–435.

Bratsberg, B., Fevang, E. & Røed, K. (2010). Disability in the welfare state: an unemployment problem in disguise? (IZA Discussion Paper no. 4897). Bonn: IZA.

Bratsberg, B. & Røed, K. (2011). Kan demografi forklare veksten i uførhet? Søkelys på arbeidslivet, 1–2, 3–21.

Bratterud, Å., Sandseter, E. B. H. & Seland, M. (2012). Barns trivsel og medvirkning i barnehagen. Barn, foreldre og ansattes perspektiver. (Rapport 21/2012). Skriftserien fra Barnevernets utviklingssenter i Midt-Norge, NTNU og DMMH).

Brewer, M., Saez, E. & Shephard, A. (2010). Means testing and tax rates on earnings. I Mirrlees, J. et al. (red.) Dimensions of Tax Design: the Mirrlees Review. Oxford: Oxford University Press.

Brewster, K. L. & Rindfuss, R. R. (2000). Fertility and women’s employment in industrialized nations. Annual Review of Sociology 26, 271–296.

Bringedal, K. H. & Lappegård, T. (2012). Likere deling av foreldrepermisjonen (Samfunnsspeilet 1/2012). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Bråten, B., Drange, N., Haakestad, H. & Telle, K. (2014). Gratis kjernetid i barnehager. Sluttrapport. (Fafo-rapport 2014:44). Oslo: Fafo.

Bråten, B., Hovdenak, I. M., Haakestad H. & Sønsterudbråten, S. (2015). Har barn det bra i store barnehager? (Fafo-rapport 2015:48). Oslo: Fafo.

Budig, M. J. & Folbre, N. (2004). Activity, proximity, or responsibility? Measuring parental childcare time. I Folbre, N. & Bittman, M. (red.) Family Time. The social organization of care. London: Routledge.

Bø, J.B. & Wærness, K. (2005). «Vi vil være prototypen på likestilt økonomi». Om økonomiske forvaltningssystemer i norske barnefamiliehushold. Sosiologisk tidsskrift, 13, 29–44.

Cappelen, A., Sørensen, E. & Tungodden, B. (2010). Responsibility for what? Fairness and individual responsibility. European Economic Review, 54(3), 429–441.

Cappelen, A. W. & Tungodden, B. (2009). Rewarding Effort. Economic Theory, 39(3), 425–441.

Carneiro, P., Løken, K. V. & Salvanes, K. (2015). A flying start? Maternity leave and long run outcomes of children. Journal of Political Economy, 123, 365–412.

Cedstrand, S. (2012). Föräldrapenning. Analys av användet 1974–2011. Stockholm: Försäkringskassan.

Chiappori, P.-A. & Lewbel, A. (2015). Gary Becker’s A Theory of the Allocation of Time. The Economic Journal, 125(583), 410–442.

Christensen, K. & Syltevik. L. J. (2013). Lønnsarbeid og kvinnearbeid. Tilbake til diskusjonen av arbeid. Tidsskrift for kjønnsforskning, 37(2), 157–172.

Citro, C. & Michael, R. (red.) (1995). Measuringpoverty : anewapproach, National Academy Press: Washington D.C.

Cohen, J. E., Kravdal, Ø. & Keilman, N. (2011). Childbearing impeded education more than education impeded childbearing among Norwegian women. Proceedings of the National Academy of Sciences (PNAS) 108(29), 11 830–11 835.

Cooke, L.P. & Baxter, J. (2010). «Families» in International Context: Comparing Institutional Effects Across Western Societies. Journal of Marriage and Family, 72(3), 516–536.

Cooke, L.P, Erola, J., Evertson, M., Gähler, M. Härkönen, J., Hewitt, B., Jalovaara, M., Man-Yee, K., Lyngstad, T. H., Mencarini, L., Mignot, J-F., Mortelmans, D., Poortman, A., Schmitt, C., Trappe. H. (2013). Labour and Love: Wives’ Employment and Divorce Risk in its Socio-Poliltical Context. Social Politics, 20(4), 482–509.

Cooter, R. & Rappoport, P. (1984). Were the Ordinalists Wrong About Welfare Economics? Journal of Economic Literature, 22(2), 507–530.

Corac, M. (2006). Do Poor Children Become Poor Adults? Lessons from a Cross Country Comparison of Generational Earnings Mobility (IZA Discussion Paper No. 1993). Bonn: IZA.

Crompton, R. (2006). Class and family. The Sociological Review, 54(4), 658–677.

Dahl, E. S. (2014). Fleire foreldre er i arbeid etter endringane i kontantstøtteordninga. Arbeid og velferd 1, 25–36.

Dahl, G., Løken, K.V., Mogstad, M. & Salvanes, K. (2017). What is the case for paid maternity leave? Review of Economics and Statistics (under publisering).

Daly, M. (2010). Families versus State and Market. I Castles, F. et al. (red.) The Oxford Handbook of the Welfare State (s. 139–151). Oxford: Oxford University Press.

Daly, M. (2011). What Adult Worker Model? A Critical Look at Recent Social Policy Reform in Europe from a Gender and Family Perspective. Social Politics, 18(1), 1–23.

Daly, M. & Lewis, J. (2000). The concept of social care and the analysis of contemporary welfare states. British Journal of Sociology, 51, 281–98.

D’Andrade, R. G. (1992). Schemas and motivation. I D’Andrade, R.G. & Strauss, C. (red.) Human motives and cultural models. Cambridge: Cambridge University Press.

Daugstad, G. (2009). Søker krake make? Ekteskap og pardannelse blant unge med bakgrunn fra Tyrkia, Pakistan og Vietnam. (Rapporter 2009/33). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Delhey, J. & Newton, K. (2005). Predicting Cross-National Levels of Social Trust: Global Pattern or Nordic Exceptionalism? European Sociological Review, 21(4), 311–327.

Dokken, T. (2016). Langtidsmottakere av økonomisk sosialhjelp. Arbeid og velferd, 1, 91–103.

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. & Wiik, K. Aa. (2015). Kunnskapsstatus om fruktbarhet og samliv i Norge. (Rapporter 2015/31). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Dommermuth, L. & Kitterød, R. H. (2009). Fathers’ employment in a father-friendly welfare state: does fatherhood affect men’s working hours? Community, Work & Family, 12(4), 417–436.

Dommermuth, L., Aarskaug Wiik, K. & Noack, T. (2009). Gift eller «bare» kjæreste? Samlivsetablering – nye og vedvarende mønstre (Samfunnsspeilet 1/2009). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Drange, N. (2016). Gratis kjernetid i barnehage i Oslo. Rapport 1: Oppfølging av barna på tredje trinn (Rapporter 2016/36). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Drange, N. & Havnes, T. (2015). Child care before age two and the development of language and numeracy. Evidence from a lottery (Discussion Paper, no. 808). Oslo: Statistics Norway.

Drange, N. & Rege, M. (2013). Trapped at home: The effect of mother’s temporary labour market exits on their subsequent work career. Labour Economics 24, 125–136.

Drange, N. & Telle, K. (2011). Gratis kjernetid i barnehage: Effekt på skolekarakterene til barn fra innvandrerfamilier (Utdanning 2011). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Drange, N. & Telle, K. (2015). Promoting intergration of immigrants. Effects of free child care on child enrolment and parental employment (Discussion Paper no. 177). Oslo: Statistics Norway.

Duvander, A.-Z. (2013). Föräldrapenning och föräldreledighet. Mått på olika aspekter av föräldraledighet. Stockholm: Inspektionen för socialförsäkringen

Duvander, A.-Z. (2014.) Män, föräldraledigheten och föräldraförsäkringen. I SOU 2014:6,Män och jämställdhet (s. 399–429). Stockholm: Statens offentliga utredningar

Duvander, A-Z. & Cedstrand, S. (2012). Cash for childcare. En översikt av systemen i de nordiska länderna. Nordens Välfärdscenter. Hentet fra http://www.nordicwelfare.org.

Duvander, A-Z. & Ellingsæter, A. L. (2016). Cash for childcare schemes in the Nordic welfare states: diverse paths, diverse outcomes. European Societies, 18(1), 70–90.

Duvander, A.-Z. & Viklund, I. (2014). Kvinnors och mäns föraldraledighet. I SOU 2014:28, Lönsamt arbete – familjeansvarets fördelning och konsekvenser (s. 23–61). Stockholm: Statens offentliga utredningar.

Dzamarija, M. T. (2016). Barn og unge voksne med innvandrerbakgrunn. Demografi, utdanning og inntekt. (Rapporter 2016/23). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Ellingsæter, A. L. (2012a). Familiepolitikk i klassesamfunnet. I Ellingsæter, A. L. & Widerberg, K. (red.) Velferdsstatens familier (s. 99–121). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Ellingsæter, A. L. (2012b). Innledning: Velferdsstatens familier. I Ellingsæter, A. L. & Widerberg, K. (red.) Velferdsstatens familier (s. 13–30). Oslo. Gyldendal Akademisk.

Ellingsæter, A. L. (2014). Nordic Earner-Carer Models – Why Stability and Instability? Journal of Social Policy, 43(3), 555–574.

Ellingsæter, A. L. (2016). Kampen om familiepolitikken: Farvel til hybridregimet? Tidsskrift for samfunnsforskning, 57(3), 227–256.

Ellingsæter, A. L. (2017). Vår tids moderne tider. Det norske arbeidstidsregimet. Oslo: Universitetsforlaget.

Ellingsæter, A. L. & Gulbrandsen, L. (2003). Barnehagen – fra selektivt til universelt velferdsgode, (NOVA- rapport 24/2003). Oslo: Nova.

Ellingsæter, A. L. & Iversen, G. (1984). Endringer i kvinners arbeidsmarkedstilpasninger. (SØS 55). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Ellingsæter, A. L., Kitterød, R. H. & Lyngstad, J. (2017). Universalising childcare, changing mothers’ attitudes: Policy feedback in Norway. Journal of Social Policy, 46(1), 149–173.

Ellingsæter, A. L. & Leira, A. (2004). Velferdsstaten og familien. Oslo: Gyldendal Akademisk.

Ellingsæter, A. L. & Leira, A. (2006). Politicising parenthood in Scandinavia. Bristol: Policy Press.

Ellingsæter, A. L. & Pedersen, E. (2014). Påvirker tillit til familiepolitikken fruktbarheten? Tidsskrift for velferdsforskning, 17(3), 2–13.

Elstad, J. I. (2008). Utdanning og helseulikheter. Problemstillinger og forskningsfunn. Oslo: Helsedirektoratet.

Emmenegger, P., Kvist, J., Marx, P. & Petersen, K. (2015). Three Worlds of Welfare Capitalism: The making of a classic. Journal of European Social Policy, 25(1), 3–13.

Enger, A. & Hagen, K. J. (2009). Den lille forskjellen, Om likestilling og likelønn i Norge. Oslo: Aschehoug

Epland, J. (2001). Barn i husholdninger med lav inntekt: Omfang, utvikling, årsaker (Rapporter 2001/9). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Epland, J. (2016a). Inntektsmobilitet blant barnefamilier med lav inntekt: 2007–2014 (Rapporter 2016/35). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Epland, J. (2016b). Enslige uførepensjonister har lavest inntekt. Statistisk sentralbyrå. Hentet fra http://www.ssb.no/inntekt-og-forbruk/artikler-og-publikasjoner/enslige-uforepensjonister-har-lavest-inntekt.

Epland, J. & Kirkeberg, M. I. (2009). Barn i lavinntektsfamilier – omfang og utvikling. I Fløtten, T. (red.), Barnefattigdom. Oslo: Gyldendal.

Epland, J. & Kirkeberg, M. I. (2010). Inntektsmobilitet mellom generasjoner. Går økonomiske levekår i arv? (Samfunnsspeilet 3/2010). Oslo. Statistisk sentralbyrå.

Epland, J. & Kirkeberg, M. I. (2014). Barn i lavinntektshusholdninger. Flere innvandrerbarnefamilier med lavinntekt. Oslo: Statistisk sentralbyrå. Hentet fra https://www.ssb.no/inntekt-og-forbruk/artikler-og-publikasjoner/flere-innvandrerbarnefamilier-med-lavinntekt.

Epland, J. & Kirkeberg, M. I. (2016). Barnefamilienes inntekter, formue og gjeld 2004–2014 (Rapporter 2016/11). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Ericsson, K. (2001). Forhandlingsfamiliens paradokser. Fokus, Tidsskrift for familiebehandling, 29(4), 243–57.

Esping-Andersen, G. (1990). The Three Worlds of Welfare Capitalism. Cambridge: Polity Press.

Esping-Andersen, G. (1999). Social Foundations of Postindustrial Societies. Oxford: Oxford University Press.

Esping-Andersen, G. (2002). Why we need a New Welfare State. Oxford: Oxford University Press.

Esping-Andersen, G. (2009). The Incomplete Revolution. Adapting to Women’s New Roles. Cambridge: Polity Press.

Esping-Andersen, G. (2015). Welfare regimes and social stratification. Journal of European Social Policy, 25(1), 124–134.

Esser, I. (2012). Ikke bare for pengene? I Stjernø, S. & Øverbye, E. (red.), Arbeidslinja. Oslo: Universitetsforlaget.

Evertsson, M., England, P., Mooi-Reci, I., Hermsen, J., Bruijn, J. & Cotter, D. (2009). Is Gender Equality Greater at Lower or Higher Educational Levels? Common Patterns in the Netherlands, Sweden, and the United States. Social Politics, 16(2), 210–241.

Fasting, M. (2016). Utdanning og sosial mobilitet (Civita-notat nr. 27). Hentet fra civita.no.

Fasting, M. (2017). Liberale reformer i åtte land (Civita-notat nr. 1). Hentet fra civita.no.

Ferragina, E. & Seeleib-Kaiser, M. (2011). Welfare regime debate: Past, present, futures? Policy and Politics, 39(4), 583–611.

Ferragina, E. & Seeleib-Kaiser, M. (2015). Determinants of a Silent (R)evolution: Understanding the Expansion of Family Policy in Rich OECD Countries. Social Politics, 22(1), 1–37.

Fevang, E., Hardoy, I. & Røed, K. (2015). Temporary disability and economic incentives. Economic Journal, doi:10.1111/ecoj.12345.

Fløtten, T. (1999). Fattigdom i Norge – problem eller bagatell? (Fafo-rapport 1999: 303). Oslo: Fafo.

Fløtten, T. (red.) (2009). Barnefattigdom. Oslo: Gyldendal Akademisk.

Fløtten, T., Dahl, E. & Grønningsæter, A. (2001). Den norske fattigdommen (Fafo-notat 2001: 16). Oslo: Fafo.

Fløtten, T. & Kavli, H. C. (2009). Barnefattigdom og sosial deltagelse. I T. Fløtten (red.) Barnefattigdom. Oslo, Gyldendal Akademisk.

Fløtten, T. & Nielsen, R. A. (2015). Barnefattigdom – En kunnskapsoppsummering. I Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Barn som lever i fattigdom. Regjeringens strategi (2015–2017).

Foss, V. (2011). Usynlige læringskulturer i skolefritidsordningen. Barn, 2, 27–45.

Fougner, E. (2012). Fedre tar ut hele fedrekvoten – også etter at den ble utvidet til ti uker. Arbeid og velferd, 2, 71–77.

Fraser, N. (1995). From Redistribution to Recognition Dilemmas of Justice in a ‘Post-Socialist’ Age’. New Left Review, 212, 68–93.

Fraser, N. (2000). Rethinking Recognition. New Left Review, 3, 107–120.

Frazer, H. & Marlier, E. (2016). Minimum Income Schemes in Europe A study of national policies 2015 (European Commission, DG EMPL).

Friberg, J. H. (2016). Assimilering på norsk. Sosial mobilitet og kulturelle tilpasning blant ungdom med innvandrerbakgrunn (Fafo-rapport 2016:43). Oslo: Fafo.

Galloway, T., Kaldanger, R. V., Kitterød, R. H., Kjeldstad, R. & Rønsen, M. (2013). Familiepolitikk og likestilling – kommentar til Johnsen og Løkens artikkel. Nytt Norsk Tidsskrift, 30(3), 300–307.

Gauthier, A. H. (2007). The impact of family policies on fertility in industrialized countries: a review of the literature. Population Research and Policy Review, 26, 323–346.

Gauthier, A. H. (2008.) Some theoretical and methodological comments on the impact of polices on fertility. Vienna Yearbook of Population Research 2008, doi: 10.1553/populationyearbook2008s24.

Giddens, A. (1991). Modernity and Self-Identity. Cambridge: Polity Press.

Giddens, A. (1992). The Transformation of Intimacy. Cambridge: Polity Press.

Giddens, A. (1994). Beyond Left and Right. The Future of Radical Politics, Cambridge.

Giddens, A. (1998). The Third Way: The Renewal of Social Democracy. Cambridge: Polity Press.

Goldin, C. (2006). The Quiet Revolution That Transformed Women’s Employment, Education, and Family. American Economic Review, 96(2), 1–21.

Goldin, C. (2014). A Grand Gender Convergence: Its Last Chapter. American Economic Review, 104(4), 1091–1119.

Goldscheider, F., Bernhardt, E. & Lappegård, T. (2015). The Gender Revolution: A Framework for Understanding Changing Family and Demographic Behaviour. Population and Development Review, 41(2), 207–239.

Goplen, E. (2015). Skjøre samboerskap uten barn (Samfunnsspeilet 2/2015). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Gottschalk, P. & Danziger, S. (2005). Inequality of wage rates, earnings and family income in the United States. Review of Income and Wealth, 51, 231–54.

Grambo, A.-C. & Myklebø, S. (2009). Moderne familier – tradisjonelle valg. Oslo: Arbeids- og velferdsdirektoratet.

Grambo, A-C. & Nicolaisen, H. (2015). Engangsstønad ved fødsel. Arbeid og velferd, 3, 135–152.

Grødem, A. S. (2016). Fra Castberg til Solberg: Aleneforsørgernes vekst og fall i norsk sosialpolitikk. Sosiologisk tidsskrift, 24(4), 303–326.

Grødem, A. S. (2017). Family oriented policies in Scandinavia and the challenge of immigration. Journal of European Social Policy, 27(1), 77–89.

Grønseth, E. (1976). Familie og kjønnsroller. Arbeid, forsørgelse og likestilling. Oslo: Cappelen.

Gulbrandsen, L. & Pedersen, A.W. (2003). Bostøtte og boutgifter (NOVA Rapport 19/03). Oslo: Nova.

Gulbrandsen, L. & Tønnessen, C.U. (1988). Barnehageutbyggingens fordelingsmessige virkninger. Tidsskrift for samfunnsforskning, 29(6), 539–554.

Gupta, N.D, Smith, N. & Verner, M. (2008). The impact of the Nordic countries’ family friendly policies on employment, wages, and children. Review of Economics of the Household, 1(6), 65–89.

Häikiö, L. & Hvinden, B. (2012). Finding the way between universalism and diversity: a challenge to the Nordic model. I: Anttonen, A., Häikiö, L. & Stéfansson, K. (red.) Welfare State, Universalism and Diversity (s. 69–89). Cheltenham: Edward Elgar.

Halrynjo, S. & Kitterød, R. H. (2016a). Fedrekvoten – norm for fedres permisjonsbruk i Norge og Norden. En litteraturstudie. Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Halrynjo, S. & Kitterød, R.H. (2016b). Deling av foreldrepermisjon: Konsekvenser for arbeid-familietilpasning og velferd i Norge og Norden. En litteraturstudie. Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Hamre, K. (2016). Kjønnsdelt arbeidsmarked tross kvinnenes utdanningsforsprang. Hentet fra https://www.ssb.no/befolkning/artikler-og-publikasjoner/kjonnsdelt-arbeidsmarked-tross-kvinnenes-utdanningsforsprang.

Hansen, M. N. (2002). Sosial status og ekteskap innenfor legestanden. Tidsskrift for den norske legeforeningen, 122,1881–4.

Hansen, M .N. (2008). Rational Action Theory and Educational Attainment. Changes in the Impact of Economic Resources. European Sociological Review, 24(1), 1–17.

Hansen, M. N. & Wiborg, Ø. N. (2010). Klassereisen – mer vanlig i dag? I Dahlgren, K. & Ljunggren, J. (red.) Klassebilder. Oslo: Universitetsforlaget.

Hansen, T. & Åhrén, P. (1991). Vanskeligstilte boligsøkere. Oslo: Norges byggforskningsinstitutt.

Hardoy, I. & Schøne, P. (2008). Hvor mye betyr barn for lønnsforskjeller mellom kvinner og menn? Tidsskrift for samfunnsforskning, 49(1), 3–34.

Hardoy, I. & Schøne, P. (2010). Incentives to work? The impact of «Cash-for-care» benefit for immigrant and native mothers’ labour market participation. Labour Economics, 17(6), 963–974.

Hardoy, I & Schøne, P. (2015). Enticing even higher female labour supply: the impact of cheaper day care. Review of Economics of the Household, 13(4), 815–836.

Hareven, T. (1999). The Impact of the History of the Family and the Life Course on the Sociology of the Family. I Engelstad, F. & Kalleberg, R. (red.) Social Time and Social Change. Perspectives on Sociology and History. Oslo: Scandinavian University Press.

Harkness, S., Machin, S. & Waldfogel, J. (1997). Evaluating the pin money hypothesis: the relationship between women’s labour market activity, family income and poverty in Britain. Journal of Population Economics, 10, 137–58.

Hart, R. K. (2015). Serial coresidence and childlessness: New evidence from sequence analysis. Upublisert manuskript.

Haug, P. (1994). Skolefritidsordningen, bakgrunn og utvikling. I: Lidén, H., Øie, A. & Haug, P. (red.), Mellom skole og fritid. Oslo: Universitetsforlaget.

Haug, P. (1995). Formulering av utdanningspolitikk. Om skulefritidsordninga og skule for 6-åringar. Norsk Pedagogisk Tidsskrift, 79, 3–12.

Hauschildt, K., Gwosc, C., Netz, N. & Mischra, S. (2015). Social and Economic Conditions of Student life in Europe. Synopsis of indicators (Eurostudent V 2012–2015. DZHW).

Havnes, T. & Mogstad, M. (2009). No Child Left Behind. Universal Child Care and Children’s Long-Run Outcomes (Discussion Papers No. 585). Oslo: Statistics Norway.

Havnes, T. & Mogstad, M. (2011). No Child Left Behind: Subsidized Child Care and Children’s Long-Run Outcomes. American Economic Journal: Economic Policy, 3(2), 97–129.

Heimer, M. & Palme, J. (2016). Rethinking Child Policy Post-UN Convention on the Rights of the Child: Vulnerable Children’s Welfare in Sweden. Journal of Social Policy, 45(3), 435–452.

Hellevik, O. (2008). Jakten på den norske lykken. Oslo: Universitetsforlaget.

Hellevik, T. & Nordvik, V. (2004). Forsking om vanskeligstilte på boligmarkedet. En kunnskapsoversikt (Skriftserie, NOVA 4). Oslo: Nova.

Hellevik, T. & Hellevik, O (2012). Holdninger til likestilling. I Hansen, T. & Slagsvold, B. (red.), Likestilling hjemme (s. 117–159). Oslo: NOVA.

Helsedirektoratet (2016a). Nasjonal faglig retningslinje for spedbarnsernæring. Oslo: Helsedirektoratet.

Helsedirektoratet (2016b). Amming og spedbarns kosthold. Landsomfattende undersøkelse 2013. Oslo: Helsedirektoratet.

Helsetilsynet (2013). Glemmer kommunene barn og unge i møte med økonomisk vanskeligstilte familier? (Rapport 2/2013). Oslo: Helsetilsynet.

Hemerijck, A. (2015). The Quiet Paradigm Revolution of Social Investment. Social Politics, 22(2), 242–256.

Hermansen, A. S. (2016). Moving up or falling behind? Intergenerational socioeconomic transmission among children og immigrants in Norway. European Sociological Review, 32(5), 675–689.

Hermansen, A. S. (2017). Et egalitært og velferdsstatlig integreringsparadoks? Om sosioøkonomisk integrering blant innvandrere og deres etterkommer i Norge. Norsk sosiologisk tidsskrift, 1(1), 15–34.

Hernes, H. (1987). Welfare State and Woman Power. Essays on State Feminism. Oslo: Norwegian University Press.

Hoem, J. (2008). The impact of public policies on European fertility. Demographic Research, 19, 249–260.

Holmøy, E. & Thoresen, T. O. (2013). Grunnlag for vurdering av arbeidstilbudspotensialet i Norge på lang sikt (Rapporter 9/2013). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Holst, C. (red.) (2002). Kjønnsrettferdighet. Oslo: Gyldendal Akademisk.

Hopenyan, H. A. & Nicolini, J. P. (1997). Optimal unemployment insurance. Journal of Political Economy, 105(2), 412–438.

Huber, E. & Stephens, J.D. (2000). Partisan governance, women’s employment, and the social democratic service state. American Sociological Review, 65, 323–342.

Haave, P. (2013). «Reformativ politikk» – ideal og virkelighet i et regjeringskontor. I H. Forbord (red.), Arbeidsdepartementet 100 år. 1913–2013. Oslo: Arbeidsdepartementet.

Haavet, I. E. (1999). Framvekst av velferdsstatens familiepolitikk i Norge og Sverige. Tidsskrift for velferdsforskning, 2(2), 67–84.

IMF (2016). Staff report for the 2016 Article IV Consultation, June 2016.

Innst. 390 S (2015–16). (2016). Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om

Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter. Oslo: Familie- og kulturkomiteen.

Innst. O. nr. 12 (1983–84). (1983). Innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd og i visse andre lover (Ot.prp. nr. 11). Oslo: Sosialkomiteen.

Innst. O. nr. 76. (1988–89). (1989). Innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd (pensjon til personer med utenlandsopphold i yrkesaktiv alder og utbetaling av pensjoner i utlandet). (Ot.prp. nr. 65.). Oslo: Sosialkomiteen.

Innst. O. nr. 7. (1997–98). (1997). Innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i lov av 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd (folketrygdloven) og i enkelte andre lover. Ot.prp. nr. 24 (1997–98). Oslo: Sosialkomiteen.

Innst. O. 14. (2001–2002). (2001). Innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i folketrygdloven og i enkelte andre lover Ot.prp. nr. 4 (2001–2002) og Ot.prp. nr. 27 (2001–2002). Oslo: Sosialkomiteen.

Innst. S. nr. 17. (1976–77). (1976). Innstilling fra sosialkomitéen om Trygdebudsjettet og om regulering av grunnbeløpet i folketrygden fra 1. januar 1977. Oslo: Sosialkomiteen.

Innst. S nr. 185 (2006–2007). (2007) Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om evaluering av nytt regelverk for barnebidrag. Oslo: Familie- og kulturkomiteen.

Inspektionen för Socialförsäkringen (2016). Höjd grundnivå i föräldrapenningen. Har uttaget av föräldrapenning påverkats? (Rapport 2016:1). Stockholm: isf.

Jensberg, H., Mandal, R. & Solheim, E. (2012). Det kjønnsdelte arbeidsmarkedet 1990–2010. Kontinuitet eller endring? (SINTEF Rapport A21906). Trondheim: SINTEF.

Johnsen, J. V. & Løken, K. V. (2013). Ved veis ende: Har familiepolitikken spilt fallitt som likestillingspolitisk verktøy? Nytt Norsk Tidsskrift, 30(1), 79–89.

Johnsen, J. V. & Løken, K. V. (2015). Nordic family policy and maternal employment. Nordic Economic Policy Review, 2, 115–132.

Johnsen, J.V. & Løken, K. V. (2016.) Likestilling og framtidens familiepolitikk. Rapport skrevet på oppdrag fra NHO.

Johnson-Hanks, J. A., Bachrach, C., Morgan, S. P., & Kohler, H.-P. (2011). Understanding Family Change and Variation. Toward a Theory of Conjunctural Action. New York: Springer.

Joyce, P. (Red.) (1987). The historical meanings of work. Cambridge: Cambridge University Press.

van de Kaa, D. J. (1987). Europe’s second demographic transition. Population Bulletin 42(1), 1–59.

Kamerman, S. B. (2010). Child, Family, and State: The Relationship Between Family Policy and Social Protection Policy. I: Kamerman, S. et al. (red.) From Child Welfare to Child Well-Being. Berlin: Springer.

Kamerman, S.B. & Kahn, A.J. (1991). Child Care, Parental Leave, and the Under 3s. Policy Innovation in Europe, New York: Auburn House.

Kamerman, S. B. & Kahn, A. J. (1994). Family policy and the under-3s: Money, services and time in a package. International Social Security Review, 47, 31–43.

Kautto, M. et al. (1999). Nordic Social Policy. Changing Welfare States. London: Routledge.

Kavli, H. C. (2015). Adapting to the Dual Earner Family Norm? The Case of Immigrants and Immigrant Descendants in Norway. Journal of Ethnic and Migration Studies, 5, 835–856.

Kavli, H. C., Nielsen, R. A. & Sandbæk, M. L. (2010). Stønadsordningen for enslige forsørgere. Hvordan fungerer den for mottakere med innvandringsbakgrunn? (Fafo-rapport 2010:32). Oslo: Fafo.

Keck, W. & Saraceno, C. (2013). The impact of different social-policy frameworks on social inequalities among women in the EU: the labour market participation of mothers. Social Politics, 20(3), 297–328.

Keilman, N. (2015). Fødsler og fruktbarhet i Norge. Vedlegg 2. I Meld. St. 24 (2015–2016), Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter. Barne- og likestillingsdepartementet.

Khodyakov, D. (2007). Trust as a Process: A Three-Dimensional Approach. Sociology, 41(1), 115–132.

Kildal, N. & Kuhnle, S. (Red.) (2005). Normative Foundations of the Welfare State. The Nordic Experience. London: Routledge.

Kitterød, R. H. (2002). Mothers’ Housework and Childcare: Growing Similarities or Stable Inequalities? Acta Sociologica, 45(2), 127–149.

Kitterød, R. H. (2007). Mødres og fedres arbeidstid. Likere enn før, men fremdeles store forskjeller. (Notat til Barne- og Likestillingsdepartementet 2007). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kitterød, H. R. (2012). Fedre deltar mer i husarbeid og omsorg (Samfunnsspeilet 4/2012). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kitterød, R. H. (2016). Mot et symmetrisk foreldreskap? Yrkesarbeid og familiearbeid blant foreldre i Norge. I Frønes, I. & Kjølsrud. L. (red.) Det norske samfunn. 7. utg. B. 2 (s. 232–259). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Kitterød, R. H. & Bringedal, K. H. (2012). De fleste små barn går i barnehage (Samfunnsspeilet 1/2012). Oslo: Statistisk Sentralbyrå.

Kitterød, R. H., Halrynjo, S. & Østbakken, K. M. (2017). Pappaperm? Fedre som ikke tar fedrekvote – hvor mange, hvem og hvorfor? (Rapport 2017:2). Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Kitterød, R. H. & Lappegård, T. (2012.) A Typology of Work-Family Arrangements Among Dual Earner Couples in Norway. Family Relations, 61(4), 671–685.

Kitterød, R. H., Lidén, H., Lyngstad, J. & Wiik, K. Aa. (2016). Delt bosted for barna etter samlivsbrudd – en praksis for folk flest? Sosiologisk tidsskrift, 24(1),27–50.

Kitterød, R. H., Lyngstad, J., Nymoen, E. H. & Wiik, K. Aa. (2014). Flere barn har delt bosted (Økonomiske analyser 2/2014). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kitterød, R. H., Nymoen, E. H. & Lyngstad, J. (2012). Endringer i bruk av barnetilsyn fra 2002 til 2010. Tabellrapport (Rapporter 23/2012). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kitterød, R. H. & Rønsen, M. (2012). Kvinner i arbeid ute og hjemme. Endring og ulikhet. I: Ellingsæter, A. L. & Widerberg, K. (red.) Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver (s. 161–190). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Kitterød, R. H. & Rønsen, M. (2013). Yrkes- og familiearbeid i barnefasen. Endring og variasjon i foreldres tidsbruk 1970–2010 (Rapporter 44/2013). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kjeldstad, R. (1991). 1980-årene: Småbarnsmødrenes tiår på arbeidsmarkedet (Samfunnsspeilet 3/1991). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Kjeldstad, R. og Skevik, A. (2004). Enslige forsørgere – en sosialpolitisk kategori utgått på dato? I Ellingsæter, A.L. og Leira, A. (red.), Familienogvelferdsstaten – utfordringerogdilemmaer (s. 231–260). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Knijn, T. & Ostner, I. (2008). The ‘meaning’ of children in Dutch and German family policy. Comparative Social Research, 25, 81–114.

Korpi, W. (2000). Faces of Inequality: Gender, class and patterns of inequalities in different types of welfare states. Social Politics, 7(2), 127–91.

Korpi, W., Ferrarini, T. & Engelund, S. (2013). Women’s Opportunities Under Different Constellations: Gender, Class and Inequality Tradeoffs in Western Countries Re-examined. Social Politics, 20(1), 1–40.

Korpi, W. & Palme, J. (1998). The Paradox of Redistribution and Strategies of Equality: Welfare State Institutions, Inequality, and Poverty in the Western Countries. American Sociological Review, 63, 661–687.

Kotsadam, A & Finseraas, H. (2011). The state intervenes in the battle of the sexes: Casual effects of paternity leave. Social Science Research, 40, 1611–1622.

Kornstad, T. & Thoresen, T. O. (2004). Means-testing the child benefit. The Review of Income and Wealth, 50, 29–49.

Kornstad, T. & Thoresen, T. O. (2006). Effects of family policy reforms in Norway: Results from a joint labour supply and childcare choice microsimulation analysis. Fiscal Studies, 27, 339–371.

Kornstad, T. & Thoresen, T. O. (2007). A discrete choice model for labour supply and child care. Journal of Population Economics, 20, 781–803.

Korsvold, T. (2016). Perspektiver på barndommens historie. Bergen: Fagbokforlaget.

Kostøl, A. R. & Mogstad, M. (2014). How financial incentives induce disability insurance recipients to return to work. American Economic Review, 104(2), 624–55.

Kravdal, Ø. & Rindfuss, R. R. (2008). Changing relationship between education and fertility: A study of women and men born 1940 to 1964. American Sociological Review, 73, 854–873.

Kreyenfeld, M. (2010). Uncertainties in Female Employment Careers and the Postponement of Parenthood in Germany. European Sociological Review, 26(3), 351–366.

Kumlin, S. & Rothstein, B. (2005). Making and Breaking Social Capital. The Impact of Welfare State Institutions. Comparative Political Studies, 38(4), 339–365.

Kvande, E. & Brandth, B. (2016a). Individualized, non-transferable parental leave for European fathers. Migrant perspectives. Community, Work & Family, 19(1), 1–16.

Kvande, E. & Brandth, B. (2016b). Fathers on Leave Alone in Norway: Changes and Continuities. I O’Brien, M. & Wall, K. (red.), Comparative Perspectives on Work-Life Balance and Gender Equality. Fathers on Leave Alone. Springer Open.

Kvande, E. & Bye, T. L. (2016). Fedre mellom to omsorgsregimer. Arbeidsinnvandreres møte med den norske fedrekvoten. Norsk Statsvitenskapelig Tidsskrift, 32(2),165–186.

Kvello, Ø. & Wendelborg, C. (2002). Nasjonal evaluering av skolefritidsordningen: belyst i et helhetlig perspektiv på barns oppvekstmiljø. Steinkjer: Nord-Trøndelagsforskning.

van Lancker, W. & Van Mechelen, N. (2014). Universalism under siege? Exploring the association between targeting, child benefits and child poverty across 26 countries. Social Science Research, 50, 60–75.

van Lancker, W., Ghysels, J. & Cantillon, B. (2014). The impact of child benefits on single mother poverty: Exploring the role of targeting in 15 European countries. International Journal of Social Welfare, 24, 210–222.

Langeland, S., Dokken, T., Furuberg, J. & Lima, I. A. Å. (2016). Fattigdom og levekår i Norge. Tilstand og utviklingstrekk – 2016. (NAV-rapport 2016:4). Oslo: NAV.

Lappegård, T. & Dommermuth, L. (2015). Hvorfor faller fruktbarheten i Norge? (Økonomiske analyser 4/2015). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Lappegård, T. & Noack, T. (2015). The link between parenthood and partnership in contemporary Norway – findings from focus group research. Demographic Research, 32(9), 287–310.

Lappegård, T., Noack, T. & Rønsen, M. (2013). Changing fertility behaviour across two generations: The role of gender and class. I: Ellingsæter, A.L., Jensen, A.-M. & Lie, M. (red.) The Social Meaning of Children and Fertility Change in Europe (s. 136–152). Abingdon: Routledge.

Lappegård, T. & Rønsen, M. (2005). The Multifaceted Impact of Education on Entry into Motherhood. European Journal of Population, 21(1), 31–49.

Lappegård, T. & Rønsen, M. (2013). Socioeconomic Differentials in Multi-partner Fertility among Norwegian Men. Demography, 50(3), 1135–1153.

Leira, A. (1992). Welfare states and working mothers. The Scandinavian experience. Cambridge: Cambridge University Press.

Lekhal, R. (2012). Do type of childcare and age of entry predict behavior problems during early childhood? Results from a large Norwegian longitudinal study. International Journal of Behavioral Development, 36(3), 197–204.

Lewis, J. (1992). Gender and the development of welfare regimes. Journal of European Social Policy, 2(3), 159–173.

Lewis, J. (2008). Childcare policies and the politics of choice. The Political Quarterly, 79(4), 499–507.

Lillejord, S., Halvorsrud, K., Ruud, E., Morgan, K., Freyr, T., Fischer-Griffiths, P., Eikeland, O. J., Hauge, T. E., Homme, A. D., & Manger, T. (2015). Frafall i videregående opplæring: En systematisk kunnskapsoversikt. Oslo: Kunnskapssenter for utdanning.

Lima, I. A., & Naper, S. O. (2013). Kommer deltakerne i Kvalifiseringsprogrammet i jobb? Arbeid og Velferd, 2, 43–59.

Lister, R. (1994.) «She has other duties»: women, citizenship and social security. I Baldwin, S. & Falkingham, J. (red.), Social Security and Social Change: New Challenges, Hemel Hempstead: Harvester Wheatsheaf.

Lister, R. (2003). Investing in citizen-workers of the future: Transformations in citizenship and the state under New Labour. Social Policy & Administration, 37(5), 427–443.

Lohmann, H. & Zagel, H. (2016). Family policy in comparative perspective: The concepts and measurement of familization and defamilization, Journal of European Social Policy, 26(1), 48–65.

Lolle, H. & Torpe, L. (2011). Growing ethnic diversity and social trust in European societies. Comparative European Politics, 9(2), 191–216.

Lunder, T.E., & Eika, B. (2015). Kostnader i barnehager i 2013 og nasjonale satser for 2016. (Rapport 353/2015). Bø i Telemark: Telemarksforskning.

Lunder, T.E., Eika, B. & Håkonsen, L. (2016.) Kostnader i barnehager 2014. (Rapport 379/2016). Bø i Telemark: Telemarksforskning.

Lundin, D., Mörk, E. & Öckert, B. (2008). How far can reduced childcare prices push female labour supply. Labour Economics, 15(4), 647–659.

Lundåsen, S. W. & Wollebæk, D. (2013). Diversity and Community Trust in Swedish Local Communities. Journal of Elections, Public Opinion and Parties, 23(3), 299–321.

Lyngstad, T. H. (2004). The Impact of Parents’ and Spouses’ Education on Divorce Rates in Norway. Demographic Research, 10(5), 121–142.

Lyngstad, T. H & Jalovaara, M. (2010). A review of the antecedents of union dissolution. Demographic Research, 10(3), 257–292.

Lyngstad, J., Kitterød, R. H. & Nymoen, E. H. (2014). Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012. Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. (Rapporter 2014/2). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Lyngstad, J., Kitterød, R. H., Lidén, H. & Wiik, K. Aa. (2015). Hvilke fedre har lite eller ingen kontakt når foreldrene bor hver for seg? (Rapporter 2015/2). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Lyngstad, T. H., Noack, T. & Tufte, P. A. (2011). Pooling of Economic Resources: A Comparison of Norwegian Married and Cohabiting Couples. European Sociological Review, 27(5), 624–635.

Lånekassen. (2015). Lånekassen i 2015. (Årsrapport).

Magnussen, M. -L. (2015). Familieforsørgelser i menns hverdag. Avhandling for PhD graden. Oslo: Institutt for sosiologi- og samfunnsgeografi. Universitetet i Oslo.

Mahon, R. (2002). Child Care: Toward What Kind of «Social Europe»? Social Politics, 9(2), 343–379.

Mandel, H. & Seymonov, M. (2006). A Welfare State paradox: State Intervention and Women’s Employment Opportunities in 22 Countries. American Journal of Sociology, 111(6), 1910–1949.

Markussen, S. & Røed, K. (2016a). Leaving Poverty Behind? The Effects of Generous Income Support Paired with Activation. American Economic Journal: Economic Policy, 8(1), 180–211.

Markussen, S. & Røed, K. (2016b). Ulikhet og sosial mobilitet. I Frønes, I. & Kjølsrud, L. (red.) Det norske samfunn. 7. utg. Oslo: Gyldendal Akademisk.

Mastekaasa, A. & Birkelund, G. E. (2011). The equalizing effect of wives’ earnings on inequalities in earnings among households. Norway 1974–2004. European Societies 13(2), 219–237.

McDonald, P. (2000). Gender equity, social institutions and the future of fertility. Journal of Population Research, 17(1), 1–16.

McDonald, P. (2002). Sustaining Fertility through Public Policy: The Range of Options. Population-E, 57(3), 417–446.

McLanahan, S. & Jacobsen, W. (2015). Diverging Destinies Revisited. I Amato, P.R. (red.) Families in the Era of Increasing Inequality. Springer International Publishing.

McLanahan, S., Tech, L. & Schneider, D. (2013). The Causal Effect of Father Absence. Annual Review of Sociology, 39, 399–427.

Meld. St. 12 (2012–2013). Perspektivmeldingen 2013. Finansdepartementet.

Meld. St. 24 (2012–2013). Framtidens barnehage. Kunnskapsdepartementet.

Meld. St. 19 (2015–2016). Tid for lek og læring – Bedre innhold i barnehagen. Kunnskapsdepartementet.

Meld. St. 24 (2015–2016). Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter. Barne- og likestillingsdepartementet.

Mewes, J. (2014). Gende(d)realized Trust: Women, Work and Trust in Strangers. European Sociological Review, 30(3), 373–386.

Meyers, M. K. & Jordan, L. P. (2006). Choice and accommodation in childcare decisions. Journal of the Community Development Society, 37(2), 53–70.

Midjo, T. (1994). Den nye barndommen. Individuering og subjektstatus. I Aasen, P. & Haugaløkken, O. K. (red.) Bærekraftig pedagogikk. Oslo: Ad Notam Gyldendal.

Midtbøen, A. H. & Teigen, M. (2013). Sosial investering i kjønnslikestilling? – Flerdimensjonale perspektiver på norsk aktiveringspolitikk. Tidsskrift for kjønnsforskning, 37(3–4), 294–308.

Mills, M. & Blossfeld, H.-P. (2005). Globalization, uncertainty and the early life course. A theoretical framework. I Blossfeld, H.-P., Klijzing, E., Mills, M. & Kurz, K. (red), Globalization, Uncertainty and Youth in Society. London: Routledge.

Ministeriet for børn, undervisning og ligestilling (2015). Kommunens tilskud og forældrenes egenbetaling til en plads i dagtilbud. Hentet fra https://www.uvm.dk/Dagtilbud/Tilskud-og-egenbetaling/Om-tilskud-og-egenbetaling.

Moafi, H. & Bjørkli, E. S. (2011). Barnefamiliers tilsynsordninger, høsten 2010. (Rapporter 34/2011). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Mogstad, M. & Pronzato, C. (2012). Are Lone Mothers Responsive to Policy Changes? Evidence from a Workfare Reform in a Generous Welfare State. Scandinavian Journal of Economics, 114(4), 1129–1159.

Monstad, K., Popper, C. & Salvanes, K. G. (2008). Education and Fertility: Evidence from a Natural Experiment. Scandinavian Journal of Economics, 110(4), 827–852.

Morel, N., Palier, B. & Palme, J. (2012). Beyond the welfare state as we knew it? I Morel, N., Palier, B. & Palme, J. (red.), Towards a social investment welfare state? Ideas, policies and challenges. Bristol: Policy Press.

Morgan, D. H. J. (1996). Family Connections: An introduction to Family Studies. Cambridge: Polity.

Morgan, K. J. (2013). Path Shifting of the Welfare State. Electoral Competition and the Expansion of Work-family Policies in Western Europe. World Politics, 65(1), 73–115.

Morgan, S. P. (2003). Is low fertility a twenty-first century demographic crisis? Demography, 40(4), 589–603.

Morgan, S. P. & King, R. B. (2001). Why Have Children in the 21st Century? Predisposition, Social Coercion, Rational Choice. European Journal of Population 17(1), 3–20.

Moss, P. (2010). Early Childhood Education and Care. I Kamerman, S. et al. (red.) From Child Welfare to Child Well-Being. Berlin: Springer.

Mussino, E. & Duvander, A.-Z. (2016). Use It or Save It? Migration Background and Parental Leave Uptake in Sweden, European Journal of Population, 32(2), 189–210.

Nadim, M. (2014). Reinterpreting the relation between motherhood and paid work: second-generation immigrant women in Norway. The Sociological Review, 62(3), 494–511.

Nafstad, H. E. (1974). Hva slags daginstitusjon trenger barn? (INAS-rapport 74:1) Oslo: Institutt for anvendt sosialvitenskapelig forskning.

Naper, S. O. (2010). Kvinner som får engangsstønad ved fødsel. Arbeid og velferd, 2, 68–76.

Naz, G. (2004). The impact of cash-benefit reform on parents’ labour force participation. Journal of Population Economics, 17, 369–383.

Neyer, G. & Andersson, G. (2008). Consequences of Family Policies on Childbearing Behaviour: Effects of Artifacts? Population and Development Review, 34(4), 699–724.

Nicolaisen, H. & Kavli, H. C. (2016). Integrert eller marginalisert? Innvandrede kvinner i norsk arbeidsliv. Tidsskrift for samfunnsforskning, 57(4), 339–371.

Noack, T. (2002). Samboere med felles barn: En gruppe med mye gjennomtrekk. (Økonomiske analyser 3/2002). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Noack, T. (2010). En stille revolusjon: Det moderne samboerskapet i Norge. Doktoravhandling. Oslo: Institutt for sosiologi og samfunnsgeografi, Universitetet i Oslo.

Nordahl, T. (2012). Kvalitet i barnehager vurdert ut fra resultater fra spørreundersøkelsene. I Sunnevåg, A. -K. (red.) Barnehagen som læringsmiljø og danningsarena. En artikkelsamling om forsknings og utviklingsarbeid i 17 barnehager i Hedmark. (Oppdragsrapport 9–2012). Hamar: Høgskolen i Hedmark.

Nordvik, V. (2011). Fordelingsvirkninger av bostøtte til hushold utan varige trygdeytelser. (NOVA, Notat). Oslo: NOVA.

Nordvik, V. (2015): Housing allowances, mobility and crowded living: the Norwegian case. Journal of Housing and the Built Environment, 30(4), 667–681.

Nordvik, V., Koren, C., Hansen, I. L. S. & Lescher-Nuland, B. (2011). Den norske bostøtten. Effekter av en reform. (NOVA Rapport 2/11). Oslo: NOVA.

NOU 1991: 3 Mannsrolleutvalgets sluttrapport. Barne- og familiedepartementet.

NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier. Barne- og familiedepartementet.

NOU 2003: 16 I første rekke – Forsterket kvalitet i en grunnopplæring for alle. Utdannings- og forskningsdepartementet.

NOU 2003: 9 Skatteutvalget – Forslag til endringer i skattesystemet. Finansdepartementet.

NOU 2007: 4 Ny uførestønad og ny alderspensjon til uføre. Arbeids- og inkluderingsdepartementet.

NOU 2007: 6 Formål for framtida – Formål for barnehagen og opplæringen. Kunnskapsdepartementet.

NOU 2008: 6 Kjønn og lønn – Fakta, analyser og virkemidler for likelønn. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget. Finansdepartementet.

NOU 2010: 7 Mangfold og mestring – Flerspråklige barn, unge og voksne i opplæringssystemet. Kunnskapsdepartementet.

NOU 2010: 8 Med forskertrang og lekelyst — Systematisk pedagogisk tilbud til alle førskolebarn. Kunnskapsdepartementet.

NOU 2011: 7 Velferd og migrasjon. Den norske modellens framtid. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

NOU 2011: 14 Bedre integrering – Mål, strategier, tiltak. Barne- likestilling og inkluderingsdepartementet.

NOU 2011: 15 Rom for alle. Kommunaldepartementet.

NOU 2012: 1 Til barnas beste. Ny lovgivning for barnehagene. Kunnskapsdepartementet.

NOU 2012: 15 Politikk for likestilling. Barne- og likestillingsdepartementet.

NOU 2014: 13 Kapitalbeskatning i en internasjonal økonomi. Finansdepartementet.

NOU 2014: 14 Fagskolen – et attraktivt utdanningsvalg. Kunnskapsdepartementet.

NOU 2016: 16 Ny barnevernslov. Barne- og likestillingsdepartementet.

NOU 2017: 2 Integrasjon og tillit – Langsiktige konsekvenser av høy innvandring. Justis- og beredskapsdepartementet.

NOU 2017: 3 Folketrygdens ytelser til etterlatte – forslag til reform. Arbeids- og sosialdepartementet.

Nozick, R. (1974). Anarchy, State and Utopia. NY: Basic Books.

Næsheim, H. & Villund, O. (2013). Deltidsarbeid – blir forskjellene utjevnet? (Samfunnsspeilet 2/2013). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Nørgaard, E. (2001). Finansiering av helse- og sosialutgifter i Norge 1990–1998 (Rapporter 2001/8). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

OECD (2006) Starting Strong II: Early Childhood Education and Care. Paris: OECD.

OECD (2011). Divided We Stand: Why Inequality Keeps Rising. COUNTRY NOTE: SWEDEN (DEC. 2011), www.oecd.org/social/inequality-and-poverty.htm.

OECD (2014a) All on Board – Making Inclusive Growth Happen. Paris: OECD.

OECD (2014b) The OECD Framework for Inclusive Growth. Paris: OECD.

OECD (2015a) Education at a glance 2015: OECD indicators. Paris: OECD.

OECD (2015b) In It Together: Why Less Inequality Benefits All. OECD. Hentet fra http://dx.doi.org/10.1787/9789264235120-en.

Okun, A. M. (1975). Equality and Efficiency: The Big Tradeoff. Brookings Institution Press.

Olsen, B. (2016). Unge med innvandrerbakgrunn i arbeid og utdanning. Eksklusive EØS-/EU-innvandrere. (Rapporter 2016/9). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Omholt, E. L. (red.) (2016). Økonomi og levekår for ulike lavinntektsgrupper 2016. (Rapporter 2016/30). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Orupabo, J. (2016). Kvinnejobber, mannsjobber og innvandrerjobber. Oslo: Cappelen Damm Akademisk.

Ot.prp. nr. 15 (1976–77) Om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd. Sosialdepartementet.

Ot.prp. nr. 42 (1980–81) Om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd. Sosialdepartementet.

Ot.prp. nr. 11 (1983–84) Om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd og i viss andre lover. Sosialdepartementet.

Ot.prp. nr. 65 (1988–89) Om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd. Sosialdepartementet.

Ot.prp. nr. 13 (1992–93) Om lov om endringer i lov av 17. juni 1966 nr. 12 om folketrygd og i viss andre lover. Barne- og familiedepartementet.

Ot.prp. nr. 24 (1997–98) Om lov om endring i folketrygdloven i enkelte andre lover (Samle proposisjon). Sosial- og helsedepartementet.

Ot.prp. nr. 57 (2000–2001) Om lov om barnetrygd (barnetrygdloven). Barne- og familiedepartement.

Ot.prp. nr. 4 (2001–2002) Om lov om endringer i folketrygden og i enkelte andre lover (samleproposisjon høsten 2011). Sosial- og helsedepartement.

Ot.prp. nr. 27 (2001–2002) Om lov om endringer i folketrygdloven (økning av folketrygdens barnetillegg m.m.). Sosial- og helsedepartement.

Ot.prp. nr. 103 (2004–2005) Om lov om endringer i barnelova mv. Barne- og familiedepartement.

Ot.prp. nr. 4 (2008–2009) Om lov om endringer i folketrygdloven og i enkelte andre lover (arbeidsavklaringspenger, arbeidsevnevurderinger og aktivitetsplaner). Arbeids- og inkluderingsdepartementet.

Ot.prp. nr. 104 (2008–2009) Om lov om endringer i barnelova mv. (flytting, delt bosted, samvær, vold mv.). Arbeids- og inkluderingsdepartementet.

Otnes, B., Thorsen, L. R. & Vaage, O. F. (2011). Levekår blant studenter 2010. (Rapport 36/2011). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Pavoni, N. & Violante, G. L. (2007). Optimal welfare-to-work Programs. Review of Economic Studies, 74(1), 283–318.

Perelli-Harris, B., Sigle-Rushton, W., Kreyenfled, M., Lappegård, T., Keizer, R. & Berghammer, C. (2010). The education gradient of childbearing within cohabitation in Europe. Population and Development Review, 36(4), 775–801.

Petersen, T., Penner, A.M, & Høgsnes, G. (2014). From motherhood Penalties to Husband Premia: The New Challenge for Gender Equality and Family Policy, Lessons from Norway. American Journal of Sociology, 119(5), 1432–72.

Pierson, P. (red.) (2001). The New Politics of the Welfare State. Oxford: Oxford University Press.

Piketty, T. (2013). Capital in the 21th Century. Cambridge/London: Harvard University Press.

Proba samfunnsanalyse (2015a). Forsøk med gratis deltidsplass i AKS. Delrapport 1 i følgeevalueringen. (Proba-rapport nr. 2015–06). Oslo: Proba samfunnsanalyse.

Proba samfunnsanalyse (2015b). Aktivitetsplikt for sosialhjelpsmottakere. Virkninger for kommunene. (Proba-rapport nr. 2015–12). Oslo: Proba samfunnsanalyse.

Prop. 64 L (2011–2012) Endringer i folketrygdloven (tredeling av foreldreperioden). Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

Prop. 40 L (2013–2014) Endringer i folketrygdloven (reduksjon av mødrekvoten og fedrekvoten). Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

Prop. 1 S (2015–2016) Del III Mål for integrering. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

Prop. 1 S (2016–2017) Barne- og likestillingsdepartementet.

Prop. 13 L (2016–2017) Endringer i sosialtjenesteloven, folketrygdloven og enkelte andre lover (aktivitetsplikt for unge mottakere av stønad til livsopphold mv.). Arbeids- og sosialdepartementet.

Raaum, O. (2003) Familiebakgrunn, oppvekstmiljø og utdanningskarrierer. (Statistiske analyser nr. 60 2003). Oslo: Statistisk sentralbyrå

Rawls, J. (1971). A Theory of Justice. New York: Oxford University Press

Reegård, K. & Rogstad, J. (2016). De frafalne. Om frafall i videregående opplæring – hvem er de, hva vil de og hva kan gjøres? Oslo: Gyldendal.

Reisel, L. & Brekke, I. (2013). Kjønnssegregering i utdanning og arbeidsliv. Status og årsaker. (Rapport 2013:004). Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Reiso, K. H. (2014). The Effect of Welfare Reforms on Benefit Substitution. (Discussion Paper 22:2014). Bergen: Institutt for samfunnsøkonomi, Norges Handelshøyskole.

Rendall, M. E., Couet, C., Lappegård, T., Robert-Bobee, I., Rønsen, M., & Smallwood, S. (2005). First births by age and education in Britain, France and Norway. Population Trends, 121: 27–34.

Ringdal, K. (2010). Sosial mobilitet. I Dahlgren, K. & Ljunggren, J. (red.) Klassebilder. Oslo: Universitetsforlaget.

Rostgaard, T. & Lausten, M. (2014). The coming and going of the fathers’ quota in Denmark: Consequences for fathers’ parental leave take-up. I Eydal, G. B. & Rostgaard, T. (red.), Fatherhood in the Nordic welfare states. Comparing care policies and practises (s. 277–302). Bristol: Policy Press.

Ruhm, C. & Waldfogel, J. (2012). Long-term effects of early childhood care and education. (Nordic Economic Policy Review 1/2012). København: Nordisk ministerråd.

Røed, K. & Strøm, S. (2002). Progressive taxes and the labour market – Is the trade-off between equality and efficiency inevitable? Journal of Economic surveys, 16(1), 77–110.

Rønneberg, L. T. S. (2016). Foreldrebetaling i barnehager, januar 2016. (Rapporter 2016/21). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Rønsen, M. (2009). Long-term Effects of Cash for Childcare on Mothers’ Labour Supply. Labour, 23(3), 507–533.

Rønsen, M. & Kitterød, R. H. (2012). Entry into work following childbirth among mothers in Norway. Recent trends and variation. (Discussion Papers No. 702). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Rønsen, M. & Kitterød, R. H. (2015). Gender-Equalizing Family Policies and Mothers’ Entry into Paid Work: Recent Evidence From Norway. Feminist Economics, 21(1), 59–89.

Rønsen, M. & Skrede, K. (2006). Nordic fertility patterns: compatible with gender equality? I Ellingsæter, A. L. & Leira, A. (red.) Politicising parenthood in Scandinavia (s. 53–76). Bristol: Policy Press.

Rønsen, M. & Skrede, K. (2010). Can public policies sustain fertility in the Nordic countries? Lessons from the past and questions for the future. Demographic Research, 22(13), 321–346.

Sainsbury, D. (1996). Gender Equality and Welfare States. Cambridge: Cambridge University Press.

Sanandaji, T. (2016). The Nordic Gender Equality Paradox. Stockholm: Timbro.

Sandlie, H. C. & Grødem, A. S. (2013). Bolig og levekår i Norge 2012. (NOVA Rapport 14/13). Oslo: NOVA.

Sandnes, T. & Østby, L. (2015). Familieinnvandring og ekteskapsmønster 1990–2013. (Rapporter 2015/13). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Sandvik, L. (2016a). Boforhold for barnefamilier med lav inntekt. Enslige forsørgere har dårligere boligstandard. Oslo: Statistisk sentralbyrå. Hentet fra https://www.ssb.no/bygg-bolig-og-eiendom/artikler-og-publikasjoner/enslige-forsorgere-har-darligere-boligstandard.

Sandvik, L. (2016b). Materielle og sosiale mangler i barnefamilier.Hver femte familie med lav inntekt har ikke råd til ferie. Oslo: Statistisk sentralbyrå. Hentet fra https://www.ssb.no/sosiale-forhold-og-kriminalitet/artikler-og-publikasjoner/hver-femte-familie-med-lav-inntekt-har-ikke-rad-til-ferie.

Saraceno, C. (2011). Family policies. Concepts, goals and instruments. Hentet fra www.carloalberto.org/working_papers.

Sayer, L.C., Bianchi, S. M., & Robinson, J. P. (2004). Are Parents Investing Less in Children? Trends in Mothers’ and Fathers’ Time with Children. American Journal of Sociology, 110(1), 1–43.

Scheistrøen, J. (2013). Foreldrebetaling. Lavere barnehagesatser, høyere SFO-satser. Oslo: Statistisk sentralbyrå. Hentet fra https://www.ssb.no/utdanning/artikler-og-publikasjoner/lavere-barnehagesatser-hoyere-sfo-satser.

Schøne, P. (2004). Labour supply response to a cash-for-care subsidy. Journal of Population Economics, 17(4), 702–727.

Schwartz, C.R. (2010). Earnings inequality and the changing association between spouses’ earnings. American Journal of Sociology, 115(5),1524–57.

Schøyen, M. A. (2016). Den norske velferdsstaten: En sosial investeringsstat? Tidsskrift for velferdsforskning, 19(1), 4–23.

Seeberg, M. L. (2010). Siste skanse: En undersøkelse om 3–5-åringer som ikke går i barnehage. (NOVA Rapport nr. 7/2010). Oslo: NOVA.

Sejersted, F. (2005). Sosialdemokratiets tidsalder. Oslo: Pax.

Sejersted, F. (2007). Frihetsrevolusjonen. Nytt Norsk Tidsskrift, 24(3), 256–268.

Sen, A. (1976). An ordinal approach to measurement. Econometrica, 44(2), 219–231.

Sen, A. (1977). On Weights and Measures: Informational Constraints in Social Welfare Analysis. Econometrica, 45(7), 1539–1572.

Sen, A. (1983). Poor, relatively speaking. Oxford Economic Papers, New Series, 35(2), 153–169.

Shavell, S. & Weiss, L. (1979). The optimal payment of unemployment insurance benefits over time, Journal of Political Economy, 87(6), 1347–1362.

Skolverket (2015). Utvecklingen i förskola åren 1998–2013. Hentet fra http://www.slideshare.net/skolverket/utveckling-frskola-1998–2013.

Skolverket (2012). Avgifter i förskola, fritidshem och pedagogisk omsorg 2012. Hentet fra http://www.skolverket.se/publikationer?id=3065.

Skrede, K. (2004). Familiepolitikkens grense – ved «likestilling light»? I Ellingsæter, A. L. & Leira, A. (red.) Velferdsstaten og familien. Utfordringer og dilemmaer (s. 160–200). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Skrede, K., Seierstad, A. & Wiik, K. Aa. (2011). Forskjeller mellom samboere og gifte ved første barns fødsel. Mindre utdannings- og inntektsforskjeller (Samfunnsspeilet 3/2011). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Skrede, K. & Wiik, K. Aa. (2012). Forsørgelsesstruktur og inntektsfordeling: mer likestilling og større ulikhet? I Ellingsæter, A.L. & Widerberg, K. (red.) Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver (s. 215–241). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Smart, C. (1996). Deconstructing motherhood. I Silva, E.B. (red.) Good Enough Mothering? Feminst perspectives on Lone Motherhood (s. 37–57). London: Routledge.

Smeeding, T., P. Saunders, J. Coder, S. Jenkins, J. Fritzell, A. J. M. Hagenaars, R. Hauser & M. Wolfson (1993). Poverty, Inequality and Family Living Standards across Seven Nations: The Effect of Non-cash subsidies for Health, Education and Housing. Review of Income and Wealth, 39(3), 229–256.

Solheim, J. (2012). Den nordvesteuropeiske modellen. Familie og hushold i historisk og komparativt perspektiv. I: Ellingsæter, A. L. & Widerberg, K. (red.) Velferdsstatens familier (s. 31–54). Oslo: Gyldendal Akademisk.

SOU 2005:73. (2005). Reformerad föräldraförsäkring. Stockholm.

Statistisk sentralbyrå (2015). Dette er Norge i 2015. Hva tallene forteller. Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Statistisk sentralbyrå (2016). Økonomiske analyser 4/2016. Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Stiglitz, J. E. (1986). Economics of the public sector. WW Norton & Co.

Stiglitz, J. E. (2012). The Prize of Inequality. WW Norton & Co.

St.meld. nr. 70 (1991–92) Likestillingspolitikk for 1990-åra. Barne- og familiedepartementet.

St.meld. nr. 40 (1992–93) … vi smaa, en Alen lange; om 6-åringer i skolen – konsekvenser for skoleløpet og retningslinjer for dets innhold. Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet.

St.meld. nr. 35 (1994–95) Velferdsmeldingen. Sosial- og helsedepartementet.

St.meld. nr. 43 (2000–2001) Om evaluering av kontantstøtten. Barne- og familiedepartementet.

St.meld. nr. 41 (2008–2009) Kvalitet i barnehagen. Kunnskapsdepartementet.

St.prp. nr. 1 (1992–93) Statsbudsjettet medregnet folketrygden for budsjetterminen 1993. Finansdepartementet.

St.prp. nr. 53 (1997–98) Innføring av kontantstøtte til småbarnsforeldre. Barne- og familiedepartementet.

St.prp. nr. 11 (2008–2009) Ei styrkt bustøtte. Kommunal- og regionaldepartementet.

Strand, A. H. H. (2012). The welfare state matters. On the economic consequences of partnership dissolution in Norway and Britain. PhD-avhandling. Bergen: Universitetet i Bergen.

Støren, L. A. (2011). Pursuing educational ambitions? Higher education enrolment and the choice of study programmes among immigrant and non-immigrant youth in Norway. Irish Educational Studies, 30(2), 159–177.

Svallfors, S. (2010). Policy feedback, generational replacement, and attitudes to state intervention: Eastern and Western Germany, 1990–2006. European Political Science Review, 2(1), 119–135.

Syltevik. L. J. (1999). Endret velferdspolitikk for alenemødre – Fra relasjonelt til individualisert alenemorskap. Tidsskrift for velferdsforskning, 2(2), 85–101.

Syltevik, L. J. (2006). Taking control of one’s own life? Norwegian lone mothers experiencing the new employment strategy. Community, Work & Family, 9(1), 75–94.

Syltevik, L. J. (2015). Enslig mor – forståelse av «problemet» og trygd gjennom 100 år. Tidsskrift for velferdsforskning, 18(4), 328–338.

Syltevik, L.J. & Wærness, K. (2004). Det rasler i lenker – forsørgernormer i endring? I Ellingsæter, A. L. & Leira, A. (red.) Velferdsstaten og familien. Utfordringer og dilemmaer (s. 100–127). Oslo: Gyldendal Akademisk.

Sørvoll, J. & Aarset, M. F. (2015). Vanskeligstilte på det norske boligmarkedet. En kunnskapsoversikt. (NOVA Rapport 13/15). Oslo: NOVA.

Taylor-Gooby, P. (2004). New Risks, New Welfare: The Transformation of the European Welfare State. Oxford.

Terum, L. I. (1993). Stønad, samliv og sjølvforsørging: om korleis eineforsørgarane brukar overgangsstønaden frå folketrygda. (INAS rapport 1993:1). Oslo: Institutt for sosialforskning.

Terum, L. I. & Hatland, A. (2014). Sysselsetting og trygd under arbeidslinja. Søkelys på arbeidslivet, 31(1–2), 3–33.

Texmon, I. (1999). Samliv i Norge mot slutten av 1900-tallet. I Norges Offentlige Utredninger 1999:25, 251–285. Oslo: Statens forvaltningstjeneste.

Therborn, G. (1996). Child politics. Dimensions and perspectives. Childhood, 3(1), 29–44.

Therborn, G. (2004). Between sex and power. Family in the world, 1900–2000. London: Routledge.

Thomson, E., Lappegård, T., Carlson, M., Evans, A. & Gray, E. (2014). Childbearing across Partnerships in Australia, the United States, Norway & Sweden. Demography, 51(2), 485–508.

Townsend, P. (1979). Poverty in the United Kingdom. London: Penguin Books.

UNICEF Office of Research (2013). Child well-being in rich countries. (Innocenti Report Card 11), Florence: UNICEF Office of Research – Innocenti.

UNICEF Office of Research (2016). Fairness for Children: A league table of inequality in child well-being in rich countries. (Innocenti Report Card 13), Florence: UNICEF Office of Research – Innocenti.

Utdanningsspeilet (2016). Tall og analyse av barnehager og grunnopplæringen i Norge. Oslo: Utdanningsdirektoratet.

Vartun, M., Helland, S.S., Wang, M.V., Lekhal, R. & Schjølberg, S. (2012). En barnehage preget av kompetanse og trivsel. (Første steg nr. 3/2012). Oslo: Utdanningsforbundet.

Verbist, G. & Van Lancker, W. (2016). Horizontal and Vertical Equity Objectives of Child Benefit Systems: An Empirical Assessment for European Countries. Social Indicators Research, 128, 1299–1318.

Vike, S. F. (2016). Barne- og familiepolitikkens innvirkning på inntekten til familier med barn, Masteroppgave. Oslo: Økonomisk institutt, Universitetet i Oslo.

Vollset, G. (2011). Familiepolitikkens historie – 1970 til 2000. (Nova-rapport 1/2011). Oslo: NOVA.

Vrålstad, S. (2014). Vanskeligstilte på boligmarkedet. Barnefamilier særlig utsatt på boligmarkedet. Oslo: Statistisk sentralbyrå. Hentet fra http://www.ssb.no/sosiale-forhold-og-kriminalitet/artikler-og-publikasjoner/barnefamilier-sarlig-utsatt-pa-boligmarkedet.

Walker, R., Kyomuhendo, G. B., Chase, E., Choudhry, S., Gubrium, E. K., Nicola, J. Y., Lødemel, I., Mathew, L., Mwiine, A., Pellissery, S. & Ming, Y. (2013). Poverty in Global Perspective: Is Shame a Common Denominator? Journal of Social Policy, 42(2), 215–233.

Wiborg, Ø. N. & Hansen, M. N. (2009). Change over time in the intergenerational transmission of social disadvantage. European Sociological Review, 25(3), 379–394.

Wiik, K. Aa. (2013). Alder ved første ekteskap og partnervalg (Samfunnsspeilet 5/2013). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Wiik, K. Aa., Kitterød, H., Lyngstad & J., Lidén, H. (2015). Samarbeid mellom foreldre som bor hver for seg. (Rapporter 2015/01). Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Wiik, K. Aa., Seierstad, A. & Noack, T. (2012). Divorce in Norwegian same-sex marriages 1993–2011. (Discussion Paper, no. 723.) Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Zachrisson, H.D., Dearing, E., Lekhal, R. & Toppelberg, C.O. (2013). Little Evidence that Time in Child Care Causes Externalizing Problems during Early Childhood in Norway. Child Development, 84(4), 1152–1170.

Zelitzer, V. A. (1994). Pricing the Priceless Child. The Changing Social Value of Children. Princeton: Princeton University Press.

Ziller, C. (2011). Ethnic Diversity, Economic and Cultural Contexts, and Social Trust: Cross Sectional and Longitudinal Evidence from European Regions, 2002–2010. Social Forces 93(3), 1211–1240.

Zustavern, J. & Kohli, M. (2010). Needs and Risks in the Welfare State. I Castles, F.G., Leibfried, S., Lewis, J., Obinger, H., Pierson, C. (red.), The Oxford Handbook of the Welfare State (s.169–182). Oxford: Oxford University Press.

Østbakken, K.M. (2016a). Kontantstøtteordningen. Omfang og effekter på sysselsetting i Norge og Norden. (Rapport 2016: 5). Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Østbakken, K. M. (2016b). Likestilling og verdiskaping. Om kvinners yrkesdeltakelse og dens betydning for økonomisk vekst. (Rapport 2016:10). Oslo: Institutt for samfunnsforskning.

Aaberge, R., Bhuller, M., Langørgen, A. & Mogstad, M. (2010). The distributional impact of public services when needs differ. Journal of Public Economics, 94(9), 549–562.

Aaberge, R. & Langørgen, A. (2003). Fiscal and spending behaviour of local governments: Identification of price effects when prices are not observed. Public choice, 117(1–2), 125–161.

Aaberge, R. & Langørgen, A. (2006). Measuring the benefits from public services: the effects of local government spending on the distribution of income in Norway. Review of Income and Wealth, 52(1), 61–83.

Aarseth, H. (2010). Husarbeid i limbo? Emosjonelle investeringer i den husmorløse familien. Tidsskrift for kjønnsforskning, 34(4), 349–365.

Vedlegg 1
Alternativ familiepolitikk. Hvordan virker den?

Leif Andreassen, Bård Lian, Thor Olav Thoresen og Trine E. Vattø, Statistisk sentralbyrå

1.1 Innledning

Barnefamilieutvalget har hatt som oppgave å vurdere endringer i en hel rekke overføringer til barnefamilier, som foreldrepenger, kontantstøtte og barnetrygd. Vi påtok oss et oppdrag for å bistå utvalget i deres arbeid med å utforme forslag til alternativ politikk på dette området. Denne rapporten dokumenterer dette arbeidet.

Rapporten er primært rettet mot å gi beskrivelser av hvordan alternativ familiepolitikk virker på inntektsfordelingen blant barnefamiliene, hvordan arbeidstilbudet påvirkes, og hvilke konsekvenser den har for inntektsulikhet og barnefattigdom. For å sette disse endringene inn i kontekst, starter vi med en generell gjennomgang av grunnlaget for familiepolitikken. Vi viser til generelle samfunnsøkonomiske begrunnelser for familiepolitikk, som markedsimperfeksjoner og omfordeling. Det kan for eksempel argumenteres for å gjøre endringer i familiepolitikken med henvisning til effekter på antall fødte barn, foreldres arbeidstilbud og barns utvikling. Det vises til resultater fra litteraturen som diskuterer hvordan familiepolitikken virker på disse målsettingene.

I mange tilfeller er det målkonflikter, og det vises blant annet at når barnetrygden målrettes mot familier med lav inntekt, går det på bekostning av svekkede arbeidsinsentiver. For å beskrive hvordan familiepolitikken og endringer i denne virker på fordelingen av inntekt i husholdningene, benytter vi såkalte mikrosimuleringsmodeller. Begrepet mikrosimuleringsmodeller viser til at det er effekter på mikroaktører, dvs. personer og husholdninger, som beskrives. Alle simuleringsmodellene som anvendes her er utviklet i Forskningsavdelingen i SSB og tilhører det såkalte LOTTE-systemet av modeller (Aasness, Dagsvik og Thoresen, 2007). For eksempel anvendes simuleringsmodellen LOTTE-Skatt (Hansen mfl, 2008) til å beskrive de direkte effektene på inntektsulikhet og andel barn i fattigdom av endringer i barnetrygden. Med direkte effekter menes effekter som ikke inkluderer familienes endrede atferd som følge av politikkendringene. Informasjon om hvordan arbeidstilbudet påvirkes av den endrede politikken fås ved hjelp av modellen LOTTE-Arbeid (Dagsvik mfl, 2008). LOTTE-Arbeid er basert på en atferdsmodell for hvordan personer bestemmer sin tilknytning til arbeidslivet, gitt skattesystemet og andre økonomiske rammebetingelser, og gitt diverse kjennetegn ved personene. Som allerede nevnt, kan for eksempel behovsprøving av barnetrygden svekke arbeidsinsentivene, og vi anvender LOTTE-Arbeid for å gi anslag på hvordan dette påvirker foreldrenes arbeidstilbud.[848]

Grunnlaget for å gjøre endringer i familiepolitikken avhenger av hvordan familiepolitikken virker innenfor dagens system, og denne rapporten gir en relativt detaljert oversikt over hvordan de forskjellige støtteordningene virker på fordelingen av inntekt med utgangspunkt i det nåværende regelverket. Fordelingseffekter av dagens overføringsordninger (og endringer i dem) avhenger av hvordan inntektene er fordelt blant barnefamiliene. Det er derfor satt av mye plass til beskrivelser av inntektsforholdene blant barnefamiliene.

Rapporten er organisert som følger. I avsnitt 2 klargjøres det økonomiske perspektivet på intervensjon ved hjelp av av familiepolitikk, samt at vi ser nærmere på hva den empiriske litteraturen sier om hvordan familiepolitikken virker på ulike målsettinger, som arbeidstilbud, fødselstall og barns utvikling. Simuleringsmodellene som anvendes beskrives nærmere i avsnitt 3, mens vi i avsnitt 4 presenterer det økonomiske bakteppet for beskrivelsen av endringer i familiepolitikken. Det betyr at vi beskriver hvordan inntektene er fordelt blant barnefamiliene etter ulike kjennetegn ved dem. Videre, i avsnitt 5, går vi nærmere inn på fordelingsvirkninger av støtteordningene, slik de er utformet i dag. Fordelingseffekter av en rekke overføringer beskrives, som barnetrygd, kontantstøtte, foreldrebetaling i barnehage og foreldrepenger. Som allerede poengtert, er hovedmålsettingen med denne rapporten å dokumentere arbeidet som er gjort for å bistå Barnefamilieutvalget i deres arbeid med å utforme alternativ politikk på feltet. I avsnitt 6 i denne rapporten beskrives det hvordan endringer i overføringsordningene virker på inntektsfordelingen og arbeidstilbudet. Blant annet gis det relativt utførlige beskrivelser av hvordan ulike alternativer for behovsprøving av barnetrygden virker. I avsnitt 7 oppsummeres de viktigste resultatene.

1.2 Om grunnlaget for familiepolitikk

1.2.1 Samfunnsøkonomiske begrunnelser og bruk av virkemidler

Samfunnsøkonomiske begrunnelser for familiepolitikk kan grupperes i to kategorier − markedsimperfeksjoner og omfordeling. Markedsimperfeksjoner kan igjen deles inn i eksterne effekter og imperfekt informasjon. Eksterne effekter viser til at individene ikke inkluderer alle relevante kostnader eller gevinster når de fatter beslutninger. For eksempel kan familier hver for seg legge for liten vekt på gunstige effekter for samfunnet av at barn oppholder seg og omgås hverandre i barnehagen. I tillegg kan foreldrene ha imperfekt informasjon om kvalitet av barneomsorg. Det følger av dette at det kan være argumenter for at det offentlige griper inn i økonomien ved å subsidiere barnehagetjenester. Tilsvarende kan det av hensyn til barns oppvekst være argumenter for å øke inntektene til barnefamiliene, ved å omfordele inntekt fra andre livsfaser eller ved å overføre fra andre familietyper.

Virkemidlene i familiepolitikken kan grovt sett deles inn i kontantoverføringer, støtte via skattesystemet og subsidier av tjenester. I figur 1.1 vises det hvordan disse tre hovedkategorier av støtteordninger ble brukt i ulike land i 2013. Norge plasserer seg noe over OECD-gjennomsnittet i bruk av overføringer til barnefamilier, med omtrent 3,2 prosent av BNP, men ligger lavere enn de andre nordiske landene. En ser fra dekomponeringen at særskilt behandling (av barnefamiliene) via skattesystemet har liten betydning i samtlige land, men at fordelingene mellom tjenester og kontantoverføringer varierer. I likhet med de andre nordiske landene, er andel av støtten som går gjennom tjenester relativt høy i Norge.

I dette avsnittet skal vi se nærmere på hva litteraturen sier om effekter av ulike former for familiepolitikk med hensyn til noen sentrale utfall. Vi skal særlig se på hvordan det argumenteres i forhold til avveiningen mellom omfordeling og økonomisk effektivitet (avsnitt 2.2), subsidiering av barnepass (avsnitt 2.3), hvordan familiepolitikken virker på arbeidstilbudet (avsnitt 2.4) og barns utvikling (avsnitt 2.5) og på sammenhengen mellom familiepolitikk og fødsler (avsnitt 2.6).

Figur 1.1 Overføringer til barnefamilier i OECD-land, som andel av BNP, 2013

Kilde: OECD

1.2.2 Nærmere om avveiningen mellom fordeling og effektivitet

Etter finanskrisen har en registrert en fornyet interesse om betydningen av økonomiske ulikhet og hvordan sammenhengen er mellom ulikhet og vekst, se for eksempel Piketty (2013), Stiglitz (2015) og Atkinson (2015). Det ser ut til å være en økende erkjennelse av at lav ulikhet, for et gitt nivå på omfordelingen, er vekstfremmende. Men det er en vanlig antakelse at omfordeling, isolert sett, har kostnader i form av at aktørenes valg påvirkes. Et eksempel er at arbeidsinsentivene svekkes ved omfordelende politikk.[849] Okun (1975) illustrerer dette med henvisning til en «leaky bucket», dvs. at noe lekker ut i prosessen når det hentes inntekt fra en person og gis til en annen. Dette kan sies å representere effektivitetstapet ved omfordeling.

Størrelsen på effektivitetstapet har vært gjenstand for mye oppmerksomhet, og det eksisterer en omfattende litteratur som diskuterer hvor mye folk responderer på progressivitet i skattesystemet. En ser typisk på hvordan kvinner og menn reagerer på endringer i skatt og lønn. Holmøy og Thoresen (2013) gir en gjennomgang av hva denne litteraturen viser. De fremhever blant annet at avveiningen mellom omfordeling og økonomisk effektivitet ikke er statiske størrelser. For eksempel vises det til at den økte kvinnelige sysselsettingen de siste ti-årene gir grunnlag for å forvente synkende atferdsresponser for norske kvinner. De konkluderer med at menn er lite responsive, og at kvinner responderer mer, særlig gifte kvinner på lavere inntektsnivåer. Men, som allerede nevnt, det synes som at atferdsmønsteret til kvinner nærmer seg det en ser for menn. Vi kommer tilbake til hva empiriske studier viser om hvordan familiepolitikken påvirker arbeidstilbudet i avsnitt 2.4.

1.2.3 Argumenter for subsidiering av barnepass

Et hovedargument fra et samfunnsøkonomisk «optimal-skatt perspektiv» er at siden arbeidsinntekt er skattlagt, mens «fritid» ikke er det, er det ikke sterke nok insentiver til å søke arbeid. For barnefamiliene representerer kostnader til barnepass en ytterligere forsterking av disinsentivene som følger av beskatningen. En annen måte å si dette på er at for barnefamiliene vil den sosiale verdsettelsen av en ekstra time i arbeid avvike spesielt mye fra den private avkastningen. Dette tilsier at utgiftene til barnepass bør subsidieres. I litteraturen som diskuterer dette antas det ofte at barneomsorg av en av foreldrene og barneomsorg i barnehager er perfekte substitutter, dvs. de oppfattes som like gode for barna og foreldrene.[850]

Blomquist og Christiansen (1995) tar utgangspunkt i en standard modell for optimal beskatning, der skatteinntekter genereres ved å anvende omfordelende inntektsskatt. Innenfor et slikt rammeverk vil en prisreduksjon på barnehagetjenester redusere informasjonsproblemet, som legger begrensninger på hvor mye omfordeling som kan oppnås via skattesystemet. Det følger av dette at styrken i argumentet avhenger av i hvor stor grad arbeidstilbudet til mødre og fedre påvirkes av endringer i prisene på barnepass. Det skal vi komme tilbake til når vi diskuterer arbeidstilbudsresponsene til norske mødre og fedre i avsnitt 2.4.

Innenfor en beslektet livsløpsmodell (Ramsey-type) argumenterer Domeij og Klein (2012) for at det er optimalt med barnehagesubsidier. Argumentet er simpelthen at i familier med barn, med tilhørende behov for barnepass, er den effektive beskatningen av inntekt (inkludert utgifter til barnepass) høyere enn i andre familier. Siden det er et mål å jevne ut konsumet over livsløpet, eller å fjerne årsaker til at det ikke oppnås, er det viktig at skattevridningene holdes konstant. Når modellen kalibreres med hensyn til Tyskland, finner de at om lag halvparten av kostnadene til barnepass bør subsidieres.

I Håkonsen (2003) prøver en å tallfeste et optimalt subsidienivå for Norge, gitt at en ønsker å få foreldre til å arbeide mer. Det foreslås et relativt høyt subsidienivå, på om lag 60 prosent av bruttokostnadene.[851]

I Rosen (1996), med henvisning til Sverige, advares det mot det som Rosen karakteriserer som et «simultanitetsproblem» i offentlig tjenesteproduksjonen. Rosen peker på at sysselsettingsveksten i Sverige fra 60-tallet kom i offentlig (kommunal) sektor, og mener at det (for eksempel) skyldes at person 1 er sysselsatt for å ta seg av person 2’s gamle foreldre, mens person 2 passer person 1’s barn. Når disse tjenestene er finansiert av vridende skatter, innebærer det at de sosiale kostnadene ved denne organiseringen kan være store. Flere arbeider har imidlertid fremhevet at resten av befolkningen kan være villig til å være med på å betale for barnehager dersom skattegrunnlagene øker, se Bergström og Blomquist (1996) og Lundholm og Ohlsson (1998).

I Graafland (2000) anvendes en generell likevektsmodell for Nederland (MIMIC) for å systematisere de ulike effektene av å subsidiere barnepass. Nærmere bestemt tas det hensyn til hvordan barnehagesubsidiene virker gjennom effekter på lønnsfastsettelse og utdannelse. Barnehagesubsidier øker arbeidstilbudet til familier med førskolebarn direkte, men fører til at lønningene reduseres og at det investeres mer i utdanningen til omsorgspersonen. Det siste følger av at barnehagesubsidier innebærer at foreldre tar mindre permisjon, som innebærer at både personen og bedriften investerer mindre i utdannelse. Totalt sett innebærer det at barnehagesubsidiene i stor grad er «selvfinansierte» i analysen til Graafland, dvs. at statens initiale utgifter blir dekket ved økte skatteinntekter og reduserte andre utgifter.

Et noe annet argument for subsidiering fremholdes av Jaumotte (2003). I økonomier hvor lønnsspredningen er liten, som i Norge,[852] og det dermed er liten forskjell mellom lønningene til dem som ivaretar passet og dem som betaler for det, kan barnehagesubsidier være et godt virkemiddel for å dempe effektene av liten lønnsspredning på arbeidstilbudet til høytlønte.

1.2.4 Effekter av familiepolitikk på arbeidstilbud

Det har vært mye forskning på effekter av familiepolitikk basert på norske data de siste ti-årene. Både tilgang til gode datakilder og reformiveren blant norske politikere har bidratt til dette. Gitt et formål om å si noe om hva en kan forvente når en gjør endringer i dagens familiepolitikk, er det en utfordring at mange av analysene som diskuterer effekter av familiepolitikk går et godt stykke tilbake i tid.

Eksempler på dette er analyser av kontantstøttens virkning på arbeidstilbudet. Naz (2004), Schøne (2004), Rønsen (2009) og Hardoy og Schøne (2010) diskuterer arbeidstilbudseffekter av kontantstøtten. Flere av dem er basert på analyser av data før og etter reformen.[853] Alle viser en klar reduksjon i arbeidstilbudet, noe som skyldes den dramatiske endringen i familienes budsjettbetingelse, men som trolig også skyldes at det var vanskelig å få barnehageplass til 1- og 2-åringer i perioden etter reformen. Med andre ord, dersom kontantstøtten var innført i dag, ville ventelig arbeidstilbudseffektene ha vært forskjellige fra hva en så på slutten av 90-tallet og tidlig på 2000-tallet.

Det har vist seg vanskelig å etablere klare resultater om sammenhengen mellom norske foreldres arbeidstilbud og foreldrebetaling i barnehager. Et åpenbart kompliserende element i empiriske undersøkelser er at tilgangen til tjenesten har vært under utvikling, samtidig som det har vært endringer i foreldrebetalingen. Havnes og Mogstad (2011a) viser at i det sterkt rasjonerte barnehagemarkedet på 70-tallet er det neglisjerbare effekter av prisendringer på foreldres arbeidstilbud, sannsynligvis fordi yrkesaktive foreldre bytter ut dagmammaer med barnehageplass. Små effekter på arbeidstilbudet ser en også når det anvendes nyere norske data fra 90-tallet, se Black mfl (2014). I en analyse som anvender data fra 2000-tallet, se Hardoy og Schøne (2015), finner en klarere effekter av prisendringer, og det vises til en priselastisitet på -0,25. Men samtidig fremheves det at det kan være uklart hva som er effekter av pris og økt tilgang, gitt at dataene er fra perioden etter barnehagekompromisset. Når det gjelder redusert rasjonering, finner Andresen og Havnes (2016) klare effekter av økt tilgang på tjenesten på mødres arbeidstilbud. Kornstad og Thoresen (2006, 2007) diskuterer distinksjonen mellom effekter fra rasjonering og pris mer eksplisitt, i en strukturell arbeidstilbudsmodell. Resultatene deres gir ikke nødvendigvis støtte til at fjerning av rasjoneringen i barnehagemarkedet øker foreldrenes prisfølsomhet. Det kan argumenteres for at når alle har tilgang til det foretrukne passalternativet (barnehage), er foreldrenes arbeidstilbud lite påvirket av endringer i foreldrebetalingen. En rimelig tolkning av disse resultatene er at tilgang til barnehagetjenesten betyr mer for arbeidstilbudet enn pris. At det er liten sammenheng mellom prisendringer og arbeidstilbudsresponser, samsvarer med oppsummeringen av nord-amerikanske studier i Blau (2003) og Blau og Currie (2006).

Et annet kompliserende element når en skal se på sammenhengen mellom foreldrebetaling i barnehager og arbeidstilbud er at det avhenger av det eksisterende sysselsettingsnivået. For eksempel finner Lundin, Mörk og Öckert (2008), på svenske data, at foreldre responderer lite på en prisreduksjon når sysselsettingen både blant kvinner og menn er høy.

I avsnitt 6 diskuteres det hvordan behovsprøving av barnetrygd virker på arbeidstilbudet. Tidligere har Kornstad og Thoresen (2004) diskutert dette ved å anvende en diskret-valg arbeidstilbudsmodell. De argumenterer for at ulike former for behovsprøving av barnetrygden gir relativt sterke effekter på mødrenes arbeidstilbud.

Når det gjelder foreldrepenger (tidligere fødselspenger), oppsummerer Johnsen og Løken (2015) at denne delen av familiepolitikken ikke har hatt noen særlig effekt på arbeidstilbudet. Fra et teoretisk ståsted er det ikke åpenbart hvordan den skulle virke heller, siden ordningen både gir insentiver til yrkesaktivitet gjennom opptjening, men samtidig vil lang tid utenfor yrkeslivet (lang permisjon) svekke tilknytningen. Dahl mfl (2017) er en av studiene (med norske data) som ikke viser noen effekter på sysselsettingen av utvidelser i foreldrepengeordningen, verken på kort eller lang sikt. Rege and Solli (2013) diskuterer den isolerte effekten av fedrekvoten og finner at fire uker med fedrekvote reduserer menns inntekter i hele observasjonsperioden (opptil barnet er 5 år gammel). Det er også verdt å merke seg at Cools, Fiva og Kirkebøen (2015) ikke finner noen effekt av fedrekvoten på likestilling, målt som effekter på arbeidstid og lønn, når de bruker data fra perioden da fedrekvoten første gang ble innført i Norge, rundt 1993.

Som allerede nevnt, er det et gjennomgående trekk i arbeidstilbudslitteraturen at mødre er mer responsive til endringer i skatte- og overføringspolitikken enn fedre. Ofte er familiepolitikken kun diskutert med hensyn til mødres arbeidstilbud, som i Kornstad og Thoresen (2004). Mange av studiene, som det er vist til ovenfor, beskriver effekter kort tid etter at politikken er endret. Men det er selvfølgelig like viktig å bringe klarhet i hvor lenge effektene vedvarer. Drange og Rege (2013) diskuterer hvordan mødres tilknytning til arbeidsmarkedet endret seg på lengre sikt, i perioden etter kontantstøtten, og finner at for mødre med lav utdannelse og inntekt under medianen, er effektene på lønn og deltakelse synlige når barna er fire og fem år gamle, mens de er borte etter det.

I avsnitt 6 i denne rapporten kommer vi tilbake til arbeidstilbudseffekter og endringer i familiepolitikken.

1.2.5 Effekter av familiepolitikk på barns utvikling

Som vi allerede har vært innom, er positive effekter på barns utvikling av barnehage, som foreldrene ikke tar tilstrekkelig hensyn til når de beslutter omsorgsform for sine barn, en ytterligere grunn til at det offentlige bør subsidiere barnehagetjenester.[854] Både internasjonalt og nasjonalt har det i det siste vært rettet betydelig innsats mot å identifisere effekter av ulike former for barnepass på barns kognitive og ikke-kognitive utvikling. I USA har fokuset vært på hvordan tidlig intervensjon kan hjelpe sosialt vanskeligstilte, ikke minst siden barn og familiekarakteristikker målt ved skolestart synes å forklare mye av det som skjer senere i livsløpet (Almond og Currie, 2011, Huggett, Ventura og Yaron, 2011).[855] For eksempel viser Heckman, Pinto og Savelyev (2013) at et program rettet mot spesielt vanskeligstilte førskolebarn i USA førte til positive effekter på helse, deltakelse i arbeid og kriminalitet på lang sikt, mens de finner ingen effekter på IQ. Dette funnet synes å være representativt med hensyn til det en finner med data fra USA, når en «intervenerer tidlig» ved å la barn gå i barnehage (Blau og Currie, 2006) − en ser effekter på skoledeltakelse, kriminalitet og tenåringssvangerskap, men finner ikke positive effekter på kognitive testresultater. Bernal og Keane (2010) og Herbst og Tekin (2010) finner derimot negative kognitive effekter av å være i barnehage fremfor å bli passet hjemme.

I en studie basert på danske data diskuterer også Datta Gupta og Simonsen (2011) effekter av barnepass med hensyn til ikke-kognitive mål, som emosjonelle symptomer, hyperaktivitet, sosiale problemer, etc. Effektene er målt i 7-årsalderen, etter at barna er delt inn i hvorvidt de er i barnehage eller hjemme hos en av foreldrene ved 3-års alder. I gjennomsnitt finner de ingen forskjeller mellom de to formene for barnepass, men de viser til en forskjell med hensyn til type barnehage. Når passet utenfor hjemmet foregår i en form som trolig er nær de norske familiebarnehagene, er resultatene for pass utenfor hjemmet dårligere. Datta Gupta og Simonsen relaterer dette til «kvaliteten» på omsorgspersonene.

De mange reformene i den norske familiepolitikken har gitt flere bidrag på dette feltet basert på norske data. Havnes og Mogstad (2011b) anvender ulik innfasing av barnehagetilbudet på 70-tallet i deler av landet til å se på langtidseffekter, og finner klare positive effekter av barnehager på skoleresultater og arbeidsmarkedstilknytning, samt mindre bruk av sosiale ytelser. De finner også sterke effekter på utdanning for barn av mødre med lav utdanning, og jenters inntekter er særlig påvirket. Havnes og Mogstad tolker resultatene som at innfasingen av pass i barnehage medfører en flytting fra uformelt pass (dagmammaer) til barnehager, og at effektene dermed ikke skyldes flytting av barnepasset ut av hjemmet.

Likeledes finner Zachrisson og Dearing (2015), med nyere norske data, at barnehager motvirker ugunstige effekter på barns oppvekst av inntektsvariasjon og medfølgende perioder med lav inntekt.

Andresen (2016) bruker variasjon i innfasingen av nye barnehageplasser som følge av barnehagekompromisset (2002) til å se på skoleresultatene i engelsk, norsk og matematikk ved 10-årsalderen, for barn som kom inn i barnehagene som 1- og 2-åringer. Han finner ingen effekter på resultatene i engelsk og norsk, men finner noe effekt i matematikk, som det spekuleres i skyldes uobserverte preferanser for barnehage for foreldre som forventer å dra nytte av barnehager. Bettinger, Hægeland og Rege (2014) viser derimot at kontantstøtten, dvs. at mor er hjemme med kontantstøtte, hadde en gunstig effekt på skoleresultatene til eldre søsken.

I Black mfl (2014) diskuteres en annen mekanisme ved den norske barnehagepolitikken, nemlig hvordan økte subsidier, eller reduksjon i barnehageprisene i femårsalderen, virker på resultater i ungdomsskolen ved at inntektene i familiene øker. Ved å benytte en «regression-discontinuity-tilnærming», basert på forskjellig innfasing mellom kommuner, finner de at økt disponibel inntekt gir økte skoleprestasjoner. Black mfl viser til at den økte inntekten ser ut til å gi permanent høyere inntekt i familien, som trolig er med på å gi så vidt klare effekter på skoleresultatene. At høyere inntekt i familiene fører til bedrede skoleresultater, samsvarer med resultatene i Milligan og Stabile (2011) og Dahl og Lochner (2012), basert på nord-amerikanske data.

Videre er effekter av prøveordningen med gratis barnehage for 4- og 5-åringer i utvalgte bydeler med mange innvandrere i Oslo evaluert i Drange og Telle (2015). Formålet med tiltaket er å trekke innvandrerfamilier til barnehagene og på den måten gi dem språklig utvikling. Basert på testresultater i første og andre klasse i bydeler med og uten tiltaket, finner de støtte for at gratis kjernetid er med på å redusere forskjeller mellom barn fra innvandrerfamilier og andre familier. Barn med innvandrerbakgrunn, som bor i bydeler med tilbud om gratis kjernetid, gjør det bedre enn barn som bor i andre bydeler, målt ved prestasjoner på kartleggingsprøver i lesing og regning på første og andre trinn. Ingen slike forskjeller observeres for barn uten innvandrerbakgrunn (Bråten mfl, 2014).

Utvidelsene i fødselspengeordningen i Norge representerer en annen kilde til informasjon om effekter av barnepass på barns utvikling, som er anvendt i Carneiro, Løken og Salvanes (2015), men fra et litt annet ståsted enn mye av den andre litteraturen. Nå er det den ekstra tiden sammen med mor (eller far), som følge av utvidelser i permisjonsordningen, som antas å gi effekter på skoleresultater på lang sikt. Det anvendes en «regression-discontinuity-tilnærming», basert på en utvidelse i foreldrepermisjonen i 1977. Før reformen hadde foreldrene rett på 12 uker med ubetalt permisjon, mens de etter reformen fikk 4 måneder betalt permisjon og 12 måneder med ubetalt permisjon. Carneiro mfl finner klare effekter av dette på frafall i skolen og på inntekt. Frafallet i skolen reduseres med 2 prosentpoeng, mens inntekten øker med 5 prosent ved 30 års alder. Dahl mfl (2016) finner imidlertid at de senere utvidelsene i fødselspengeordningen har ingen effekt på barns skoleresultater. Disse (tilsynelatende) motstridende resultatene kan skyldes at effektene er ikke-lineære, dvs. at ordningen virker ulikt med hensyn til hvilket tidspunkt politikken innfases.

Som for effekter på arbeidstilbudet, illustrerer gjennomgangen med hensyn til kognitiv og ikke-kognitiv utvikling at effektene er til dels situasjonsbestemte. Det betyr at en ikke nødvendigvis kan anvende og overføre resultater basert på forskning fra flere tiår siden til dagens politikk. Positive effekter av å flytte barnepasset fra dagmammaer til barnehager sier noe om betydningen av kvalitet i barnepasset, som det er viktig å merke seg. Videre indikerer forskningen at skoleresultater er lite påvirket av om barnet er hjemme med foreldre eller i barnehage, men i ressurssvake grupper (som innvandrerfamilier) kan det oppnås noe ved å la barna gå i barnehage, i hvert fall på kort sikt.

1.2.6 Effekter på fødsler

Tilsvarende som for barns utvikling, kan det være effektivitetsargumenter for å gi overføringer til barnefamiliene (gjelder både kontantoverføringer og subsidierte tjenester) dersom det er gode grunner for å oppnå høyere fødselstall, enn det som følger av foreldrenes egne preferanser isolert sett (uten effekt fra støtteordninger). I følge Keilman (2016) er det imidlertid svært vanskelig (empirisk) å finne eksempler på at fruktbarhetsnivået påvirkes av overføringer til barnefamiliene.

Keilman (2016) viser til at oppsummeringen i Leridon (2015) konkluderer likeens. For eksempel, finner Dahl mfl (2016) at de mange utvidelsene i foreldrepengeordningen i Norge ikke påvirker fødselstallet. I oversikten i Gauthier (2007) konkluderes det med at politikken ikke har så stor effekt på fødselstallet, men snarere på timingen av fødsler. Det fremgår av litteraturen på dette feltet at de metodiske utfordringene er store, for eksempel i analyser som anvender ulikheter mellom land for å identifisere effekter (Rindfuss mfl, 2010, Laroque og Salanié, 2014).

Det er allikevel studier som finner at familiepolitikk påvirker barnefødsler. Rindfuss mfl (2007) og Rindfuss mfl (2010) finner effekter av norsk barnehagepolitikk både på «timing» av fødsler og på fødselstall. Sistnevnte analyse sier at når barnehagedekningen går fra 0 til 60 prosent, øker barnetallet med mellom 0,5 og 0,7. Forfatterne er forsiktige med hensyn til eksakte implikasjoner av disse resultatene for andre land, fordi den norske politikken går sammen med andre forhold. Også Kravdal (2016) argumenterer for at det eksisterer effekter av familiepolitikk på fødselstall.

Duvander, Lappegård og Andersson (2010) undersøker sammenhengen mellom mødres og fedres bruk av foreldrepermisjon og fortsatte (nye) barnefødsler, i Norge og Sverige, og viser i hovedsak at det er en positiv sammenheng mellom fedres permisjon og fortsatte barnefødsler. Fars deltakelse i barneomsorg er dermed knyttet til høyere sannsynlighet for å få flere barn.

Kontantstøtte og fertilitet er diskutert i Aassve og Lappegård (2009) og i Aassve og Lappegård (2010). I førstnevnte artikkel diskuteres det hvorvidt de som mottar kontantstøtte får et nytt barn raskere enn andre, mens 2010-artikkelen diskuterer sammenhengen mellom ulik bruk av kontantstøtte og fortsatte barnefødsler. Det er en positiv sammenheng mellom bruk av kontantstøtte og fortsatte barnefødsler. De som mottar kontantstøtte får neste barn raskere enn de som ikke mottar kontantstøtte. Videre er det et hovedpoeng at kontantstøtten brukes ulikt av mødre, avhengig av utdanning og tilknytning til yrkeslivet.

For å konkludere med hensyn til familiepolitikk og fødsler, er det rimelig å anta at familiepolitikken påvirker fødselsratene også, selv om det har vist seg vanskelig å identifisere dette empirisk. Samtidig er det grunn til å merke seg at det er kostbart å anvende familiepolitikk til å oppnå klare effekter på fødselstallene. Trolig må det tas i bruk kraftige virkemidler for å oppnå signifikante utslag på fødselstallene.

1.3 Bruk av simuleringsmodeller og metodiske avklaringer

I dette avsnittet beskriver vi hvordan mikrosimuleringsmodeller, utviklet i Forskningsavdelingen i SSB, brukes til å analysere hvordan familiepolitikken påvirker fordelingen av inntekt og på arbeidstilbudet. Videre klargjør vi valg av inntektsbegrep, bruk av ekvivalensskala, populasjon, analyseenhet og ulikhetsmål. Dette avsnittet er derfor ment som en generell beskrivelse av metodevalgene som er benyttet i de tre neste avsnittene: Om barnefamilienes økonomi, beskrivelser av fordelingseffekter av dagens familiepolitikk og effekter av endringer i støtten.

1.3.1 Bruk av simuleringsmodeller

For å analysere hvordan inntektsfordelingen påvirkes av endringer i familiepolitikken, anvender vi såkalte mikrosimuleringsmodeller. Det er modeller som er utviklet av Forskningsavdelingen i SSB for å kunne vise effekter av alternativ politikk. Alle simuleringsmodellene som anvendes tilhører det såkalte LOTTE-systemet av modeller (Aasness, Dagsvik og Thoresen, 2007).

LOTTE-Skatt er den mest brukte modellen i LOTTE-systemet og beregner effekter på proveny og inntektsfordeling av endringer i skattesatser og overføringsregler for personer og husholdninger (Hansen mfl, 2008). Det viktigste datagrunnlag i modellen er Inntektsstatistikken for husholdninger. Husholdningspopulasjonen defineres med data fra det sentrale folkeregister som viktigste kilde. Inntektsopplysninger og ulike andre opplysninger om hver enkelt person i befolkningen er fremkommet ved å koble administrative registre og statistiske datakilder for hele befolkningen. Modellen brukes både for å bistå Finansdepartementet i deres budsjettarbeid, samt at partiene på Stortinget anvender resultater fra modellen når de utarbeider sine alternative statsbudsjett.

Det følger av slike modellkonsepter at når overføringene bestemmes av et regelverk som er klart definert, i form av observerbare kjennetegn ved familiene, beregnes støtten til familiene med stor presisjon. Et eksempel på dette er barnetrygden, som avhenger av alder på barna og av om mottaker er enslig forsørger eller ikke. Disse kjennetegnene er observert i modellens datagrunnlag og modellen tilordner dermed barnetrygd som i stor grad er i overensstemmelse med hva familiene faktisk mottar.[856] Økonomisk sosialhjelp er et eksempel på en støtteordning som det ikke lar seg gjøre å beregne på denne måten. Det er i stor grad en skjønnsbasert ordning, som ikke lar seg enkelt simulere, gitt modellkonseptet. Vi har imidlertid informasjon om hvem som er mottakere i datagrunnlaget og det kan nyttiggjøres til å se på hvor stor betydning ordningen har i dagens system, selv om vi ikke kan simulere effekten av et endret regelverk.[857]

I det følgende anvendes LOTTE-Skatt til å beregne effekter på proveny og inntektsfordeling av endringer i barnetrygd, kontantstøtte, foreldrefradrag, mm. Vi benytter også datagrunnlaget i LOTTE-Skatt til å gi en generell beskrivelse av barnefamilienes økonomi (i avsnitt 4), og til å beskrive hvordan dagens overføringer til barnefamiliene påvirker inntektsfordelingen (i avsnitt 5).

En kan ikke anvende LOTTE-Skatt til å simulere effekter av endringer i foreldrebetalingen i barnehager. Det har derfor blitt utviklet egne modeller for dette. Lian, Midttømme og Thoresen (2012) dokumenterer en simuleringsmodul for å beregne proveny- og fordelingseffekter av endringer i systemet for foreldrebetaling i barnehage og skolefritidsordning. Modulen ble utviklet med basis i Barnetilsynsundersøkelsen 2010. I tiden etter etableringen av modulen har det vist seg som et praktisk problem at datagrunnlaget må fremføres over en stadig lengre periode, i tillegg til at datagrunnlaget er lite. Vi har derfor valgt å etablere en ny barnetilsynsmodul basert på registerdata fra Inntekts- og formuesstatistikken for husholdninger, LOTTE-Barn, som er dokumentert i Lian, Vattø og Thoresen (2017).

Simuleringsmodulen som anvendes for å beskrive effekter av endringer i foreldrepenger tilhører et annet modellkonsept innenfor LOTTE-systemet, nemlig LOTTE-Trygd. LOTTE-Trygd knytter LOTTE-Skatt opp mot trygdeberegninger fra mikrosimuleringsmodellen MOSART, som simulerer den langsiktige utviklingen i befolkningen med hensyn til utdanning, arbeidstilbud og en rekke trygdeordninger.

Alle de tre modellene beskrevet så langt, LOTTE-Skatt, LOTTE-Barn og LOTTE-Trygd beskriver ikke eventuelle atferdsendring når skattesatser, overføringer og subsidier endres. Parallelt med utviklingen av de «atferdsfrie modellene», har det i Statistisk sentralbyrå over mange år vært utført et omfattende arbeid omkring økonometrisk modellering av arbeidstilbud, nærmere beskrevet i Dagsvik mfl (2014). Å utvikle en mikrosimuleringsmodell som tar hensyn til arbeidstilbudseffekter er mer krevende enn etableringer av de atferdsfrie delmodulene i LOTTE-systemet, siden dette fordrer en god modell for hvordan personer bestemmer sin tilknytning til arbeidslivet, gitt skattesystemet og andre økonomiske rammebetingelser, og gitt diverse kjennetegn ved personene. Det er derfor større usikkerhet knyttet til beregninger av effekter på arbeidstilbudet, dvs. når vi benytter atferdsmodellen LOTTE-Arbeid (Dagsvik mfl, 2008). LOTTE-Arbeid beskriver hvordan lønnstakeres arbeidstilbud påvirkes av skatter og overføringer.[858] I det følgende anvender vi derfor LOTTE-Arbeid til å simulere arbeidstilbudseffekter av behovsprøvd barnetrygd.

Oppsummeringsvis, vil de fleste beskrivelser av hvordan endringer i støtten til barnefamiliene påvirker proveny og inntektsfordeling være betinget på at effekter av personenes endrede atferd ikke inngår. Støtten til barnefamiliene analyseres hovedsakelig med LOTTE-Skatt, mens effekter av endringer i foreldrebetaling i barnehager beregnes ved hjelp av LOTTE-Barn. Foreldrepenger simuleres ved hjelp av LOTTE-Trygd. LOTTE-Arbeid anvendes til å beskrive atferdseffekter av endringer i barnetrygd.

1.3.2 Metodiske avklaringer

1.3.2.1 Inntektsdefinisjoner og sammenlikning av inntekt i familier med ulik størrelse

I de fleste analysene som følger i avsnittene 4, 5 og 6, tar vi utgangspunkt i datagrunnlaget i simuleringsmodellen LOTTE-Skatt, for året 2016. Dette datagrunnlaget er etablert ved at det siste datagrunnlaget som er tilgjengelig fra Inntektsstatistikken for husholdninger, datagrunnlaget for 2014, er fremført og liknet ved skattesystemet for 2016. Denne fremgangsmåten er hensiktsmessig siden vi ønsker å ta hensyn til oppdatert informasjon om skatte- og overføringssystemets innretting (her 2016).

I de følgende avsnittene beskriver vi hvordan barnefamilienes inntekt avhenger av en rekke kjennetegn ved familiene. En hoveddimensjon i fremstillingen er yngste barns alder. Mer presist beskriver vi økonomien til barnefamiliene som helhet, familier med barn 0–17 år, men vi fokuserer også på familier med yngste barn 0–5 år, siden en stor del av familiepolitikken er rettet mot familier med små barn.

Barnefamilienes økonomiske levestandard beskrives ved inntekt. Inntektsbegrepet som anvendes er «disponibel inntekt». Disponibel inntekt er bruttoinntekt minus skatt. I bruttoinntekten inngår en del skattefrie ytelser, som barnetrygd, kontantstøtte, engangsstønad ved fødsel, bostøtte, stipend, sosialhjelp og grunnstønad og hjelpestønad. Bruttoinntekten inkluderer blant annet ikke andelseiers inntekt i boligselskap, inntekt av fast eiendom, underskudd i næring, tap ved salg av bolig og aksjer, premie til offentlig pensjonsordning og innbetalt bidrag.

Det er verdt å merke seg at renteutgiftene ikke er trukket ifra inntektene. Hovedargumentasjonen er at inntekter fra egen bolig ikke inngår på inntektssiden, og siden en stor del av renteutgiftene er resultat av boliglån, er det ikke noen motpost på inntektssiden for disse utgiftene. I noen analyser, som i Thoresen mfl (2012), beskrives også inntektsfordelingen når «inntekt fra egen bolig» inngår, som gir grunnlag for at renteutgiftene trekkes ifra. Studien viser at fordelingen av inntekt, når inntekt av egen bolig inngår og når renteutgiftene trekkes ifra, er nær den som følger av et standard inntektsbegrep.

Et særskilt måleproblem skyldes at kun en andel av barnebidragene registreres i inntektene til enslige forsørgere. Barnebidrag som går gjennom de offentlige ordningene, dvs. registreres i NAV, inngår i inntektene til de enslige forsørgerne, mens overføringer som følger av private ordninger ikke registreres. Dette er en opplagt feilkilde når det gjelder målingen av inntektene til enslige forsørgere. I tillegg er det viktig å være klar over at barn med delt bosted kun vil være registrert i en av husholdningene (som oftest hos mor). Basert på kjennetegn ved enslige forsørgere med ulike ordninger, hentet fra Lyngstad, Kitterød og Nymoen, (2014), er det gjort et arbeid der vi beregner hvordan de private barnebidragene overføres mellom foreldrene. Dette kommer vi tilbake til i neste avsnitt.

Basert på individuell disponibel inntekt, som definert ovenfor, skal vi hovedsakelig anvende to mål på inntekt: Total disponibel inntekt i husholdningene og ekvivalensjustert disponibel inntekt. Ved det første inntektsbegrepet akkumuleres inntektene over husholdningsmedlemmene og vi får et mål på de faktiske inntektene i barnefamiliene. I sammenlikning av inntekt i et fordelingsperspektiv er det imidlertid grunn til å ta hensyn til at husholdninger har ulik størrelse og at det dermed er et ulikt antall personer som lever av disse inntektene i familiene. For å kunne sammenlikne inntektene i husholdninger av ulik type og størrelse, er det vanlig å justere inntekten ved hjelp av såkalte ekvivalensskalaer eller forbruksvekter. En ekvivalensskala gir utrykk for hvor stor inntekt en husholdning på for eksempel fire personer må ha for å ha samme levestandard eller økonomisk velferd som en enslig person. Ekvivalensskalaene tar hensyn til antall husholdningsmedlemmer, men også at det eksisterer stordriftsfordeler i husholdningene. Et eksempel på det siste er at for en del konsumgoder, som bil, oppvarming, etc., er bruken (til dels) uavhengig av familiestørrelse.

Det finnes mange forslag på hvordan disse ekvivalensskalaene skal konstrueres, og vi har valgt å bruke den såkalte EU-skalaen. I EU-skalaen regnes første voksne som en forbruksenhet, ytterligere voksne regnes som 0,5 forbruksenheter, mens hvert barn teller som 0,3 forbruksenheter. Videre er ekvivalent beløp fordelt ut på hvert enkelt husholdningsmedlem. Det siste innebærer at individet er den «økonomiske enheten» i fordelingsanalysene, som er i samsvar med standard metodepraksis.

Hvilken ekvivalensskala som anvendes kan til en viss grad påvirke resultatene. For å illustrere dette, viser vi i tabell 1.1 hvordan barnetrygden fordeler seg for ulike valg av ekvivalensskala. I tillegg til den valgte ekvivalensskalaen, den såkalte EU-skalaen, viser vi effekter for fire andre skalaer: Ingen justering, husholdningsinntekt per person, kvadratrot-skalaen og den såkalte OECD-skalaen. Kvadratrot-skalaen innebærer simpelthen at inntekten divideres med kvadratroten av antall husholdningsmedlemmer, mens OECD-skalaen i konstruksjon likner EU-skalaen, men vektene er noe annerledes: vekt 0,7 for neste voksne og 0,5 for barn.

Hver ekvivalensskala gir åpenbart ulike beløp for barnetrygden, men det er ikke viktig i denne sammenhengen. Det primære er i hvor stor grad beskrivelsen av fordelingen av barnetrygd påvirkes av valg av ekvivalensskala. Tabell 1.1 viser at dersom det ikke anvendes noen veiing, dvs. en måler barnetrygd per husholdning, varierer gjennomsnittlig barnetrygd lite over desilgruppene. Dette alternativet vises i første kolonne i tabell 1.1. For de andre skalaene reduseres barnetrygden når ekvivalensjustert inntekt øker.

Tabell 1.1 Fordelingen av ekvivalensjustert barnetrygd ved ulike ekvivalensskalaer

Desilgruppe

Per husholdning

Per person

Kvadratrot-skalaen

OECD-skala

EU-skala

1

23 500

6 900

14 000

10 200

13 000

2

24 900

6 800

13 600

10 100

13 100

3

22 800

6 400

12 600

9 500

12 100

4

22 700

6 100

11 800

8 900

11 400

5

23 200

5 800

11 400

8 500

10 700

6

23 600

5 600

11 000

8 200

10 300

7

23 400

5 400

10 600

7 800

9 900

8

23 200

5 100

10 100

7 500

9 600

9

23 000

4 900

9 900

7 200

9 400

10

23 200

4 800

9 800

7 200

9 500

En annen måte å vurdere betydningen av valg av ekvivalensskala på er å se på hvordan de enslige forsørgerne plasserer seg i inntektsfordelingen ved ulike valg. Tabell 1.2 viser at det er svært mange enslige forsørgere i nedre del av fordelingen når det rangeres etter uveid husholdningsinntekt. Vi ser også at den såkalte kvadratrotskalaen fører til at det er flere enslige forsørgere i desilgruppe 1 og desilgruppe 2 enn det som følger ved EU-skalaen og OECD-skalaen. Det er relativt liten forskjell mellom resultatene ved EU-skalaen og OECD-skalaen.

Tabell 1.2 Enslige forsørgeres plassering i fordelingen av ekvivalensjustert inntekt, avhengig av ekvivalensskala

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn

10

10

10

10

10

10

10

10

10

10

Personer i husholdninger med enslig forsørger

Husholdningsinntekt per husholdning

46,3

31,3

10,7

4,4

2,4

1,6

1,3

0,7

0,7

0,6

Husholdningsinntekt per person

20,5

17,7

12,9

10,6

8,2

7,8

7,5

5,7

5,0

4,3

Kvadratrot-skala

32,9

27,5

15,6

7,9

5,3

3,4

2,5

1,8

1,7

1,6

OECD-skala

21,7

20,3

14,8

10,5

8,2

7,0

5,6

4,6

3,8

3,5

EU-skala

24,6

23,4

16,0

10,6

7,3

5,3

4,2

3,2

2,8

2,7

Personer i husholdninger med enslig forsørger. Barnebidrag er inkludert i inntekten

EU-skala, inkl. barnebidrag

23,6

23,2

16,5

11,1

7,9

5,4

4,0

3,2

2,8

2,7

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene. Desilinndelingen er bestemt ved inntektene i husholdninger med barn 0–17 år.

1.3.2.2 Nærmere om betydningen av valg av inntektsbegrep

Som allerede nevnt inngår ikke alle barnebidragene i inntektsbegrepet som er anvendt her. Foreldre som har skilt lag og overfører barnebidrag seg imellom privat blir ikke registrert. I Lyngstad, Kitterød og Nymoen (2014) rapporteres det tall fra Undersøkelsen om samvær og bosted 2012, som er en utvalgsundersøkelse som gir opplysninger om alle barns bo-ordning etter at foreldrene har skilt lag. Basert på informasjonen fra denne undersøkelsen har det blitt gjort et arbeid for å beregne barnebidragene til enslige forsørgere der foreldrene overfører barnebidrag seg imellom privat uten at det er registrert.[859] Disse barnebidragene beregnes og tilordnes de enslige forsørgerne ved hjelp av to regresjonsmodeller, en modell for tilfeller der mor er samværsforelder og en modell for far som samværsforelder. Til sammen er det i overkant av 2 mrd. kroner som skifter fra dem som antas å yte barnebidrag gjennom private ordninger til antatte mottakere. Imputering av private barnebidrag er gjort via en spesialundersøkelse, og siden disse tallene ikke lett kan overføres til dataene som anvendes her, vil inntektsbegrepet som anvendes i det følgende ikke være kontrollert for private ordninger.

I nederste linje i tabell 1.2 viser vi imidlertid betydningen av de private barnebidragene, ved å se på hvordan enslige forsørgere plasserer seg i inntektsfordelingen avhenger av hvilket inntektsbegrep som anvendes, dvs. om inntektsbegrepet inkluderer barnebidrag eller ikke. Betydningen av å kontrollere for private barnebidragsordninger fremkommer i tabellen ved å sammenlikne de to nederste linjene. Som forventet viser tabellen at andelen enslige forsørgere reduseres noe i de to nederste desilene når det tas hensyn til de private barnebidragene, men effektene må karakteriseres som moderate.

Tabell 1.3 gir ytterligere informasjon om størrelsen og fordelingen av barnebidrag, når personene er rangert etter ekvivalensjustert inntekt. I tillegg viser tabellen fordelingen av renteutgifter. På grunn av plasseringen til enslige forsørgere i inntektsfordelingen, som vil bli nærmere diskutert i avsnitt 4, ser vi at private bidragsordninger særlig innebærer at inntektene i de nederste desilgruppene er noe undervurdert. Når det gjelder renteutgiftene, ser vi at de øker med inntektene, og at økningen ikke er ikke så langt fra proporsjonal til økningen i inntekt over desilgruppene. Det vil derfor ventelig ikke ha stor betydning for resultatene, som i beskrivelsen av overføringsordningenes fordelingsmessige betydning, om renteutgiftene trekkes ifra eller ikke. Det må imidlertid tillegges at dersom renteutgiftene trekkes ifra, gir det, som allerede diskutert, grunnlag for å legge til «inntekt av egen bolig», som også påvirker inntektsfordelingen.

Tabell 1.3 Renteutgifter og barnebidrag i private ordninger i desiler, ekvivalensjusterte beløp. Personer i husholdninger med barn 0–17 år

Ekvivalensjustert inntekt

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Renteutgifter

Barnebidrag, private ordn.¹

1

161 900

10 600

1 100

2

250 900

18 100

1 600

3

298 200

24 300

1 300

4

336 300

28 800

1 000

5

368 900

31 400

800

6

401 400

34 200

700

7

437 300

36 800

600

8

482 600

39 100

500

9

551 100

43 700

500

10

827 800

56 100

300

1 Beløp innhentet fra spesialundersøkelse, basert på tall for 2014. Tallene fremkommer ved at totalt beløp i desilene er fordelt på antall personer.

1.3.2.3 Mål på ulikhet og fattigdom

Vi skal oppsummere fordelingseffektene av ulike endringer ved effekter på ulikhet og på fattigdom. I måling av inntektsulikhet er det vanlig å bruke Gini-koeffisienten, som er et statistisk mål på ulikhet, som varierer mellom 0 (ingen ulikhet) og 1 (maksimal ulikhet). Gini-koeffisienten er invariant med hensyn til skala, slik at den er uendret dersom inntekten til hvert individ reduseres eller økes med en lik prosentvis sats.

Når det gjelder mål på fattigdom, oppgir vi mål på såkalt «barnefattigdom». Det betyr at vi definerer personer i husholdningene til å tilhøre en lavinntektshusholdning avhengig av om inntekten er lavere enn 50 eller 60 prosent av medianinntekten i befolkningen. Deretter beregnes det hvor stor andel av barna (under 18 år) som tilhører en lavinntektshusholdningen etter disse definisjonene.[860] På den måten måles barnefattigdom som andelen barn som lever i en lavinntektshusholdning, enten grensen for det siste settes ved 50 prosent eller 60 prosent av medianinntekten. Det er særlig det siste målet (60-prosent grensen) som det vises til i den norske debatten.

I vår 2016-referanse er barnefattigdommen målt til 11,3. Med henvisning til diskusjonen omkring betydningen av barnebidrag, kan det nevnes at det å inkludere barnebidrag reduserer barnefattigdommen med om lag 0,2 prosentpoeng, når dette måles med utgangspunkt i data for 2014. Et tentativt anslag på betydningen av dette er at barnefattigdommen (i referansesystemet) ville ha vært 11,1, i stedet for 11,3, dersom det tas hensyn til de private barnebidragsordningene.

1.4 Barnefamilienes økonomi

Før vi diskuterer fordelingseffekter av støtten til barnefamiliene og effekter av endringer i disse, er det grunn til å se nærmere på hvordan barnefamilienes økonomi er i utgangspunktet, i 2016. I det følgende beskrives barnefamilienes økonomiske forhold ved hjelp av datagrunnlaget i modellene (beskrevet i forrige avsnitt). Epland og Kirkeberg (2016) gir en mer detaljert oversikt over husholdningenes inntekt, og diskuterer også hvordan utviklingen har vært over tid.

1.4.1 Husholdninger med barn versus husholdninger uten barn

I det følgende sammenliknes inntektene til husholdninger med og uten barn. Som vi allerede har diskutert, når en sammenlikner familier med og uten barn, er det viktig å ta hensyn til at husholdninger har ulik størrelse. Det er derfor ofte mer informativt å sammenlikne ekvivalensjusterte disponible inntekter.

Epland og Kirkeberg (2016) viser til at husholdninger med barn har hatt en noe svakere utvikling i inntekt etter skatt på 2000-tallet enn husholdninger uten barn. Særlig gjelder dette husholdninger med små barn, enslige forsørgere, store familier og husholdninger hvor foreldrene har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet.

I tabell 1.4 er det verdt å merke seg at den gjennomsnittlige disponible inntekten i husholdninger med barn er mer enn 780 000 kroner i 2016 (framført fra 2014). Husholdninger uten barn (0–17 år) har en klart lavere gjennomsnittlig faktisk inntekt, på om lag 480 000 kroner, men som forventet blir denne forskjellen atskillig mindre når inntektene ekvivalensjusteres (om lag 358 000 kroner og om lag 382 000 kroner). Når vi deler inn i enslige, par og flerfamiliehushold, med og uten barn, ser vi at par med barn har høyere faktiske inntekter, men lavere ekvivalensjustert inntekt, enn par uten barn. Blant husholdninger med barn er det enslige forsørgere som har den klart laveste ekvivalensjusterte inntekten.

Tabell 1.4 Gjennomsnittlig inntekt i husholdninger med og uten barn, 0–17 år. Husholdningsinntekt etter inntektskategori og ekvivalensjustert disponibel inntekt

Husholdningstype

Antall hushold (1 000)

Yrkesinntekt

Trygde-

ytelser

Skattefrie overføringer

Kapital-inntekter

Disponibel inntekt

Ekv.justert disponibel inntekt

Husholdninger uten barn

1 814

447 000

73 800

7 900

29 900

477 200

358 200

Aleneboende

1 025

263 100

54 900

8 200

15 300

294 600

294 600

Par

558

588 600

84 800

5 000

49 900

671 500

447 700

Flerfamilie

231

919 800

130 700

13 400

46 100

817 500

424 000

Husholdninger med barn

655

946 200

74 400

38 300

43 400

782 600

382 100

Enslig forsørger

123

433 500

87 700

51 900

12 600

433 000

293 100

Par

492

1 075 100

65 500

34 500

51 200

861 800

406 500

Flerfamilie

40

938 100

143 000

43 100

42 500

884 400

356 200

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Tall for inntektskomponentene (før skatt) viser at til tross for forskjeller i skattefrie overføringer, er det primært høyere yrkesinntekt som forklarer at husholdninger med barn har høy disponibel inntekt etter skatt (før inntektene ekvivalensjusteres). Yrkesinntekten til enslige forsørgere utgjør, i gjennomsnitt, omlag 40 prosent av yrkesinntekten til parhusholdninger med barn.

Tabell 1.5 beskriver hvordan personer i husholdninger med og uten barn plasserer seg i fordelingen av ekvivalent disponibel inntekt. I tabellen er desilene definert via inntektsfordelingen i hele befolkningen, som indikert i øverste linje i tabellen. Det betyr at for hver enkelt undergruppe viser tallene i tabellen hvordan personene i de ulike husholdningstypene fordeler seg i inntektsfordelingen for hele befolkningen. For eksempel vises det at enslige forsørgere i stor grad befinner seg i den nedre del av fordelingen: 18 prosent av husholdningene med enslige forsørgere er i desilgruppe 1 og 23 prosent er i desilgruppe 2.

Fremfor alt viser tabell 1.5 at det er en klar forskjell mellom par med eller uten barn på den ene siden og enslige forsørgere eller aleneboende på den andre. Par og flerfamiliehushold, særlig de uten barn, er klart overrepresentert i den øvre delen av fordelingen, mens store deler av gruppene enslige forsørgere og aleneboende befinner seg i den nedre delen av inntektsfordelingen. 73 prosent av personene i husholdninger med enslige forsørgere, og 67 prosent av de aleneboende befinner seg i de fire nederste desilene.

Tabell 1.5 Fordeling av personer i husholdninger med og uten barn i desilgrupper. Rangering bestemt ved husholdningsinntekt

Desilgruppe

Antall, 1000 pers.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer

5 246

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Husholdninger uten barn

Aleneboende

1 025

24,9

19,9

12,8

8,9

7,4

6,4

5,6

5,1

4,5

4,5

Par

1 116

3,8

5,2

8,9

10,1

9,7

9,7

10,3

11,5

14,0

16,9

Flerfamilie

645

5,5

5,4

6,8

7,8

9,1

10,1

11,6

14,0

15,6

14,2

Husholdninger med barn

Enslig forsørger

314

18,4

23,2

18,5

12,9

8,9

5,9

4,6

3,1

2,4

2,2

Par

1 968

6,1

7,1

9,0

10,7

11,9

12,4

12,2

11,4

10,2

9,2

Flerfamilie

178

7,9

8,9

9,4

11,8

11,9

12,8

12,4

11,1

8,2

5,7

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

1.4.2 Fordeling av inntekt blant husholdninger med barn

I dette avsnittet skal vi se nærmere på hvordan totalinntekt og ulike inntektskomponenter varierer med hensyn til ulike kjennetegn ved barnefamiliene. Vi skal også se på hvordan ulike typer barnefamilier plasserer seg i inntektsfordelingen.

Vi så i tabell 1.4 at disponibel inntekt etter skatt for enslige forsørgere (i gjennomsnitt) utgjør omtrent femti prosent av den tilsvarende totalinntekten for parhusholdninger. Enslige forsørgere har høyere trygdeytelser (f.eks. overgangsstønad), høyere skattefrie overføringer (blant annet på grunn av utvidet barnetrygd) og lavere gjennomsnittsskatt (bl.a. særfradrag), mens parhusholdningene har høyere kapitalinntekter. Sammenliknbar ekvivalensjustert disponibel inntekt i husholdninger med enslige forsørgere utgjør om lag 72 prosent av tilsvarende inntekt for parhusholdningene.

I tabell 1.6 kategoriseres barnefamiliene med hensyn til yngste barns alder og antall barn. Tall for inntektskomponentene viser til bruttostørrelser, dvs. før skatt. Yrkesinntekten for enslige forsørgere med de yngste barna (0–5 år) utgjør omtrent en tredjedel av yrkesinntekten for parhusholdningene. Som forventet ser en at både blant enslige forsørgere og blant par med barn er inntektene høyere for familier med de eldste barna. Videre ser en at inntekten øker noe med antall barn, men siden forskjellene er relativt små, innebærer det at når inntektene ekvivalensjusteres, blir mønsteret omvendt, dvs. de sammenliknbare inntektene faller med hensyn til antall barn.

Tabell 1.6 Gjennomsnittlig inntekt i husholdninger med barn 0–17 år, etter yngste barns alder og antall barn. Husholdningsinntekt etter inntektskategori og ekvivalensjustert disponibel inntekt

Husholdningstype

Antall

hushold (1 000)

Yrkesinntekt

Trygde-

ytelser

Skattefrie overføringer

Kapital-inntekter

Disponibel inntekt

Ekv.justert disponibel inntekt

Par med barn

492

1 075 100

65 500

34 500

51 200

861 800

406 500

Alder yngste barn

0–5 år

237

961 500

49 400

37 600

36 000

783 100

376 700

6–17 år

255

1 180 400

80 400

31 600

65 300

934 700

434 000

Antall barn (0–17 år)

1 barn

191

1 035 600

75 900

24 300

45 000

826 000

423 100

2 barn

213

1 105 700

55 700

34 000

54 700

879 400

409 700

≥3 barn

88

1 086 600

66 700

57 900

56 300

896 600

362 200

Enslig forsørger

123

433 500

87 700

51 900

12 600

433 000

293 100

Alder yngste barn

0–5 år

32

314 700

103 300

69 000

8 500

362 800

244 600

6–17 år

91

474 800

82 200

46 000

14 000

457 400

309 900

Antall barn (0–17 år)

1 barn

84

449 800

84 900

40 900

12 300

426 800

308 700

2 barn

31

415 200

90 000

66 200

12 400

443 500

268 400

≥3 barn

8

335 500

107 000

110 800

16 000

456 700

225 300

Flerfamiliehushold med barn

40

938 100

143 000

43 100

42 500

884 400

356 200

Alder yngste barn

0–5 år

19

1 036 600

161 200

51 900

39 400

966 200

365 100

6–17 år

21

850 200

126 900

35 200

45 200

811 400

348 300

Antall barn (0–17 år)

1 barn

21

822 500

136 800

34 900

34 100

782 100

351 300

2 barn

12

1 086 000

153 400

42 500

55 900

1 003 300

379 500

≥3 barn

6

1 034 800

143 600

71 500

44 400

993 800

326 900

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

I tabell 1.7 ser vi nærmere på hvordan utdanningsnivå og landbakgrunn samvarierer med samlet disponibel inntekt og ulike inntektskomponenter. Kategoriseringen med hensyn til landbakgrunn og utdanning bestemmes ved hovedinntektstakers status. Landbakgrunn er delt inn i følgende fire kategorier: 1) Befolkning uten innvandrerbakgrunn; 2) EU15, Canada, USA, Australia, New Zealand; 3) Europa utenom EU-15 og 4) Øvrige land. Disse kategoriene er sammensatt og vi viser til Epland og Kirkeberg (2016) for ytterligere informasjon om variasjon innad i gruppene. Utdanningsnivået viser til høyeste fullførte utdanning, som kan være grunnskole, videregående skole eller universitet/høyskole. For en del observasjoner (omtrent 4,5 prosent av hovedinntektstakerne) er utdanning «uoppgitt», som særlig skyldes at opplysninger mangler for personer med innvandrerbakgrunn.

Tabell 1.7 Gjennomsnittlig inntekt i husholdninger med barn 0–17 år, etter utdanning og landbakgrunn. Husholdningsinntekt etter inntektskategori og ekvivalensjustert disponibel inntekt

Husholdningstype

Antall

Hushold

Yrkesinntekt

Trygde-

ytelser

Skattefrie over-føringer

Kapital-inntekter

Disponibel inntekt

Ekv.justert disponibel inntekt

Par med barn

492 200

1 075 100

65 500

34 500

51 200

861 800

406 500

Utdanningsnivå

Uoppgitt

15 900

602 400

49 400

43 400

6 000

532 000

259 800

Grunnskole

63 000

753 000

132 200

49 200

31 300

689 900

325 000

Videregående

174 600

979 600

73 600

33 000

42 600

806 900

379 900

Universitet/ Høyskole

238 700

1 261 300

43 000

31 100

65 700

969 200

457 100

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

404 900

1 143 600

61 800

31 700

57 700

904 500

426 100

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

18 700

1 144 600

34 600

30 400

53 200

891 100

426 200

Europa utenom EU15

20 500

630 400

32 500

30 300

7 300

533 400

268 600

Øvrige land

48 000

659 500

123 100

61 300

14 500

630 200

291 600

Enslig forsørger

123 000

433 500

87 700

51 900

12 600

433 000

293 100

Utdanningsnivå

Uoppgitt

4 700

190 200

71 700

79 800

600

292 500

192 700

Grunnskole

30 000

270 300

149 700

73 500

3 000

360 400

239 100

Videregående

41 700

430 500

85 000

45 300

13 400

426 900

290 400

Universitet/ Høyskole

46 600

565 400

51 700

41 200

19 200

499 300

340 200

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

100 113

468 700

87 500

44 800

14 800

448 700

306 200

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

3 300

461 800

65 200

43 600

5 000

424 100

287 200

Europa utenom EU15

2 900

319 900

48 200

44 200

1 800

319 800

225 900

Øvrige land

16 700

236 300

100 300

97 900

2 400

360 200

227 000

Flerfamiliehushold med barn

39 700

938 100

143 000

43 100

42 500

884 400

410 500

Utdanningsnivå

Uoppgitt

1 500

329 600

71 400

45 000

0

358 900

144 400

Grunnskole

9 600

652 400

188 100

53 800

18 200

678 500

281 300

Videregående

15 700

1 002 300

152 800

40 400

55 500

955 800

380 600

Universitet/ Høyskole

13 000

1 141 400

106 300

38 200

49 500

1 010 700

406 400

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

32 600

997 600

141 500

40 000

47 500

931 900

378 500

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

1 000

923 700

57 900

30 300

17 700

799 700

326 300

Europa utenom EU15

800

625 500

58 500

26 700

1 100

551 200

244 800

Øvrige land

5 400

625 700

179 800

66 200

22 600

660 300

242 600

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Utdanning og landbakgrunn er bestemt ved kjennetegn ved hovedinntektstaker, som er den i husholdningen med høyest inntekt.

Tabell 1.7 viser, som forventet, at inntektene øker med utdannelse og at en finner lavere inntekt i husholdninger der hovedinntektstaker kommer fra «øvrige land» og «Europa utenom EU-15». Den gjennomsnittlige yrkesinntekten for befolkningen med innvandrerbakgrunn fra disse landene er bare på litt over halvparten av yrkesinntekten for befolkningen uten innvandrerbakgrunn. Den ekvivalensjusterte disponible inntekten utgjør 67 prosent av den tilsvarende inntekten for befolkningen uten innvandrerbakgrunn. Yrkesinntekten til husholdninger der hovedinntektstaker kun har grunnskoleutdanning er til sammenlikning på rundt 60 prosent av inntekten til husholdninger der hovedinntektstaker har høyere utdanning. Med utgangspunkt i ekvivalensjustert disponibel inntekt er tilsvarende andel på 71 prosent.

I datagrunnlaget er det omlag 14 prosent av parhusholdningene der hovedinntektstaker har innvandrerbakgrunn, mens det tilsvarende tallet for enslige forsørgere er på omlag 16 prosent. For 16 prosent av parhusholdningene har hovedinntektstaker «uoppgitt» eller grunnskoleutdanning, mens det tilsvarende tallet for enslige forsørgere er på hele 28 prosent. Når vi betinger på utdanning (dvs. ser på ulike nivåer hver for seg), utgjør inntekten til enslige forsørgere likevel (i gjennomsnitt) bare fra 74 til 76 prosent av den ekvivalensjusterte inntekten i parhusholdningene.

Når vi i tabell 1.8 går over til å vise fordelinger av inntekt, inntektskomponenter og formue for henholdsvis familier med yngste barn 0–17 år og 0–5 år, er alle størrelser ekvivalensjusterte. Rangeringene er bestemt ved ekvivalensjustert disponibel husholdningsinntekt, og inndelingene i desiler er separate, i den forstand at i den øverste del av tabellen er populasjonen alle personer i husholdninger med barn 0–17 år, mens populasjonen i den nedre delen av tabellen er personer i husholdninger med barn 0–5 år.

Tabell 1.8 Gjennomsnittlig inntekt, renteutgifter og formue i desiler, ekvivalensjusterte beløp. Personer i husholdninger med barn 0–17 år og 0–5 år.

Ekvivalensjusterte størrelser i kroner

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Yrkesinntekt

Trygde-

ytelser

Skattefrie overføringer

Kapitalinntekter

Sosialhjelp

Formue

Alle personer i husholdninger med barn 0–17 år

1

157 200

124 900

58 200

37 200

-2 300

10 200

1 090 300

2

242 100

233 100

71 300

27 500

800

3 800

492 900

3

283 600

304 800

55 600

21 700

1 900

1 600

593 500

4

316 200

361 100

42 700

18 200

3 200

800

694 100

5

345 100

411 600

33 200

16 600

3 400

400

704 600

6

374 000

459 400

28 100

15 200

4 700

300

819 000

7

405 800

512 200

23 400

14 200

6 800

200

904 100

8

446 000

576 800

19 500

13 700

10 600

100

1 091 400

9

508 700

676 000

15 800

13 100

20 300

0

1 406 600

10

767 500

990 800

11 800

13 400

165 900

0

3 276 000

Alle personer i husholdninger med barn 0–5 år

1

147 100

111 500

46 300

40 000

-600

11 300

747 100

2

225 400

209 200

61 200

32 500

600

5 500

348 500

3

266 900

277 400

50 200

25 300

1 300

2 600

334 100

4

299 900

336 300

38 700

19 700

2 300

900

456 600

5

328 500

385 300

27 800

17 800

3 200

600

467 100

6

355 700

431 000

22 100

16 200

4 300

400

526 200

7

385 600

480 100

18 200

14 900

4 700

300

590 600

8

423 100

539 600

15 100

13 900

8 500

200

669 900

9

480 400

632 100

11 500

13 400

15 900

0

929 900

10

697 900

908 000

8 700

12 700

121 500

0

2 370 300

Både blant familier med barn 0–17 år og 0–5 år ser vi et klart mønster. Personer i desiler med høy inntekt har høy yrkesinntekt og høy kapitalinntekt, mens trygdeinntekter og økonomisk sosialhjelp betyr mer på lave inntektsnivåer. Det er viktig å merke seg at desilgruppe 1 er sammensatt av litt ulike grupper, både av personer som har vedvarende lav inntekt og personer som har temporær lav inntekt. I den siste gruppen finner en for eksempel næringsdrivende som har hatt et «dårlig år». I tabell 1.8 vises det indikasjoner på dette ved at den gjennomsnittlige nettoformuen er relativt høy i desilgruppe 1, og klart høyere enn i de neste desilgruppene (desilgruppene 2–7). Selv om personene har lave yrkesinntekter, kan de ha høye eierandeler i virksomheter. Bak gjennomsnittsbeløpet for formue i tabell 1.8 er det med andre ord stor variasjon. Ved å kombinere dette med informasjon fra tabell 4.9 (se nedenfor), finner vi at om lag 24 prosent av personene i første desil har formue på over 1 million, mot 35 prosent i desilgruppe 2. Likevel har personene i desilgruppe 1 i gjennomsnitt over 2 ganger høyere formue enn i desilgruppe 2, som tilsier at det er en del husholdninger med svært høy formue i desilgruppe 1.

Tabell 1.9 og 1.10 viser plasseringer i desilgrupper etter antall barn og alder på barna, henholdsvis når populasjonen er familier med barn 0–17 år og 0–5 år. Vi ser med andre ord på fordelingen innad i grupper med barnefamilier, til forskjell fra ovenfor, der vi så på desilfordelingen for hele befolkningen. Vi fokuserer også på gruppen med barn 0–5 år, som begrunnes med at store deler av støtten til barnefamiliene går til familier med de yngste barna.

Både for aldersgruppene 0–17 år og 0–5 år ser vi at de enslige forsørgerne særlig befinner seg i den nedre del av fordelingen, og dette forsterkes med antall barn og alderen på yngste barn. Når populasjonen er husholdninger med barn 0–17 år (tabell 1.9), er nesten 70 prosent av personene i husholdninger med enslig forsørger og yngste barn 0–5 år i de to nederste desilene. Internt blant husholdninger med små barn (tabell 1.10) ser en også at de enslige forsørgerne primært befinner seg i de to nederste desilene. Tabellene viser at mange barn i husholdningen (tre eller flere) gir større sannsynlighet for at husholdningen plasserer seg i de laveste inntektsdesilene.

Tabell 1.9 Fordeling av personer etter husholdningstype i desiler (husholdningsinntekt), husholdninger med barn 0–17 år. Yngste barns alder og antall barn

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Par med barn

7,7

7,9

9,1

9,9

10,4

10,6

10,9

11,0

11,2

11,4

Alder yngste barn

0–5 år

10,6

10,2

10,7

10,9

11,0

10,4

9,7

9,2

9,1

8,2

6–17 år

5,0

5,8

7,6

8,9

9,8

10,9

12,0

12,6

13,1

14,4

Antall barn (0–17 år)

1 barn

6,4

6,5

7,1

7,9

8,8

9,9

12,0

12,8

14,0

14,6

2 barn

5,9

6,7

8,5

9,8

11,4

11,7

11,4

11,8

11,4

11,4

≥3 barn

12,8

12,1

12,7

12,6

10,7

9,7

8,5

6,9

6,8

7,2

Enslig forsørger

24,6

23,4

16,0

10,6

7,3

5,3

4,2

3,2

2,8

2,7

Alder yngste barn

0–5 år

40,0

28,0

14,3

6,8

3,6

2,2

1,8

1,2

1,2

1,0

6–17 år

18,9

21,8

16,7

12,0

8,7

6,4

5,1

3,9

3,3

3,3

Antall barn (0–17 år)

1 barn

17,2

20,0

16,6

12,5

9,8

7,0

5,5

4,4

3,7

3,4

2 barn

28,3

28,5

17,3

9,8

4,8

3,2

2,6

1,8

1,8

1,9

≥3 barn

51,8

27,4

9,9

3,3

1,5

1,8

1,7

1,1

0,7

1,0

Flerfamiliehushold

9,9

9,5

9,9

10,6

10,3

11,3

10,4

11,4

9,8

7,0

Alder yngste barn

0–5 år

10,4

10,3

10,7

10,9

10,8

10,4

9,9

11,8

8,7

6,2

6–17 år

9,4

8,5

9,0

10,2

9,7

12,4

10,9

11,0

11,1

7,8

Antall barn (0–17 år)

1 barn

10,2

8,6

8,4

9,7

8,7

10,7

10,3

12,5

11,8

9,2

2 barn

6,3

8,9

9,0

10,9

11,1

12,2

11,5

12,8

10,6

6,8

≥3 barn

15,1

12,1

14,0

11,7

12,0

11,1

8,9

7,3

4,8

3,0

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Desilinndelingen er bestemt ved inntektene i husholdninger med barn 0–17 år.

Tabell 1.10 Fordeling av personer etter husholdningstype i desiler (husholdningsinntekt), husholdninger med barn 0–5 år. Yngste barns alder og antall barn

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Par med barn

8,3

8,5

9,5

10,1

10,4

10,6

10,6

10,5

10,7

10,9

Alder yngste barn

0 år

9,1

9,3

10,7

9,7

10,2

9,7

10,4

10,3

10,5

10,2

1–2 år

8,6

9,2

9,8

10,5

10,5

10,7

10,3

10,2

10,1

10,0

3–5 år

7,5

7,4

8,5

10,0

10,4

11,0

11,1

10,8

11,3

12,0

Antall barn (0–5 år)

1 barn

7,9

7,9

8,9

9,8

10,1

10,5

10,6

11,1

11,4

11,8

≥2 barn

9,1

9,5

10,5

10,6

11,0

10,9

10,7

9,3

9,3

9,2

Antall barn (0–17 år)

1 barn

7,7

7,9

8,1

7,9

8,0

9,0

10,4

13,2

13,1

14,8

2 barn

6,2

7,0

8,4

9,3

11,1

12,1

12,3

10,8

11,5

11,4

≥3 barn

11,8

11,2

12,3

13,2

11,5

9,8

8,5

7,6

7,3

6,8

Enslig forsørger

31,3

27,9

17,0

9,3

5,0

3,1

1,9

1,7

1,4

1,3

Alder yngste barn

0 år

44,7

27,7

12,4

6,7

2,8

1,9

0,7

1,2

1,6

0,4

1–2 år

32,9

30,1

17,1

9,0

3,5

2,7

1,4

1,0

1,2

1,0

3–5 år

27,3

26,7

18,1

10,1

6,4

3,6

2,4

2,3

1,4

1,7

Antall barn (0–5 år)

1 barn

28,6

27,7

17,9

9,8

5,7

3,5

1,9

1,9

1,4

1,5

≥2 barn

42,4

28,8

13,5

7,3

2,1

1,5

1,5

1,0

1,0

0,8

Antall barn (0–17 år)

1 barn

24,4

24,5

18,4

11,9

8,3

4,8

2,5

2,0

1,9

1,4

2 barn

29,0

31,7

17,3

8,9

3,8

2,5

1,9

2,1

1,3

1,6

≥3 barn

48,8

28,5

14,0

5,0

0,7

0,9

0,5

0,5

0,5

0,8

Flerfamiliehushold

8,1

9,1

9,2

9,6

10,3

9,9

10,8

12,9

11,2

9,0

Alder yngste barn

0 år

9,3

8,3

13,5

8,3

10,2

10,5

8,5

10,9

10,9

9,5

1–2 år

8,0

10,5

8,3

9,0

8,8

8,8

12,0

13,6

12,2

8,9

3–5 år

7,2

8,3

7,1

11,2

12,1

10,5

11,3

13,6

10,2

8,6

Antall barn (0–5 år)

1 barn

6,9

7,8

8,7

10,0

10,9

9,6

10,4

14,2

11,5

9,8

≥2 barn

10,8

12,3

10,4

8,6

8,9

10,4

11,8

9,7

10,2

6,8

Antall barn (0–17 år)

1 barn

6,7

7,8

7,1

8,7

9,7

8,1

9,7

14,4

14,0

13,9

2 barn

4,9

7,7

9,6

9,5

10,8

10,3

12,7

12,7

12,9

9,0

≥3 barn

13,6

12,4

11,2

10,8

10,6

11,5

9,9

11,5

5,5

3,0

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Desilinndelingen er bestemt ved inntektene i husholdninger med barn 0–5 år.

Tabell 1.11 beskriver nærmere hvordan utdanningsnivå og landbakgrunn henger sammen med plassering i inntektsfordelingen. Som ventet viser tabellen at økt utdannelse flytter familiene oppover i inntektsfordelingen. Både blant enslige forsørgere og par med barn flyttes tyngden i fordelingene betydelig oppover når utdanningen øker. Videre ser en at det å ha norsk bakgrunn reduserer sannsynligheten for å ha lav inntekt betydelig. Mønsteret i betydningen av å ha utenlandsk landbakgrunn er relativt likt for enslige forsørgere og par med barn, men fordelingene som danner utgangspunktene er forskjellige: Om lag en tredjedel av par med barn fra kategorien «øvrige land» befinner seg i desilgruppe 1, mens om lag halvparten av enslige forsørgere fra «øvrige land» er i nederste desil.

Tabell 1.11 Fordeling av personer (i prosent) etter ulike husholdningstyper i desiler (husholdningsinntekt), husholdninger med barn 0–17 år. Utdanning og landbakgrunn

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Par med barn

7,7

7,9

9,1

9,9

10,4

10,6

10,9

11,0

11,2

11,4

Utdanningsnivå

Uoppgitt

40,1

18,5

12,4

7,1

5,2

5,1

3,9

2,8

2,4

2,5

Grunnskole

19,9

15,6

13,7

10,7

9,7

8,5

7,4

6,4

4,4

3,8

Videregående

5,9

9,1

11,3

12,2

12,8

12,0

11,0

10,3

8,9

6,4

Universitet/høyskole

3,7

4,3

6,0

8,1

9,2

10,6

12,2

13,1

15,2

17,7

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

3,5

6,0

8,3

9,8

11,1

11,6

12,2

12,3

12,5

12,8

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

8,4

8,7

9,5

10,6

7,7

9,0

8,8

10,4

11,6

15,6

Europa utenom EU15

32,3

19,9

14,5

11,6

7,6

5,0

3,4

2,4

1,9

1,5

Øvrige land

32,0

18,9

12,8

9,2

7,2

5,4

4,1

3,5

3,8

3,2

Enslig forsørger

24,6

23,4

16,0

10,6

7,3

5,3

4,2

3,2

2,8

2,7

Utdanningsnivå

Uoppgitt

60,9

21,6

6,6

5,6

2,0

1,1

0,7

0,9

0,5

0,2

Grunnskole

41,8

29,9

13,5

5,8

3,4

2,2

1,3

0,9

0,9

0,3

Videregående

21,2

26,1

18,3

11,3

7,5

5,1

3,9

2,8

2,0

1,8

Universitet/høyskole

12,1

16,9

16,8

13,8

10,3

7,9

6,8

5,3

4,9

5,3

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

19,0

23,1

17,2

11,7

8,4

6,0

4,8

3,5

3,1

3,1

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

30,4

20,1

12,7

9,4

5,9

4,2

3,7

5,8

4,2

3,7

Europa utenom EU15

46,5

28,1

7,7

7,8

2,0

2,0

1,3

1,2

2,0

1,3

Øvrige land

49,0

25,4

11,8

5,6

2,7

1,8

1,6

1,2

0,6

0,3

Flerfamiliehushold med barn

9,9

9,5

9,9

10,6

10,3

11,3

10,4

11,4

9,8

7,0

Utdanningsnivå

Uoppgitt

49,9

15,9

10,5

5,8

4,2

3,4

8,3

1,0

1,0

.

Grunnskole

21,1

15,3

11,4

10,3

10,2

8,9

7,4

8,6

4,1

2,7

Videregående

5,4

8,8

10,8

11,8

11,3

12,5

10,5

12,7

9,8

6,5

Universitet/høyskole

4,9

6,0

7,9

9,7

9,6

12,0

12,3

12,6

14,1

10,8

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

6,3

7,4

8,8

10,8

11,1

11,9

11,4

13,1

11,3

7,9

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

12,0

6,5

9,8

12,2

4,2

14,3

9,9

10,9

10,3

10,0

Europa utenom EU15

28,5

20,6

17,3

8,6

13,1

6,4

1,4

1,4

1,4

1,4

Øvrige land

28,3

20,9

15,8

9,2

6,1

8,2

5,7

2,7

1,7

1,4

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Utdanning og landbakgrunn er bestemt ved kjennetegn ved hovedinntektstaker, som er den i husholdningen med høyest inntekt.

I tabell 1.12 ser vi nærmere på hvilke inntekter som kjennetegner ulike deler av inntektsfordelingen, samt viser hvordan høy formue (over 1 mill. kroner) samvarierer med plasseringen i inntektsfordelingen. For å sikre at de ulike inntektskomponentene har en viss størrelse, settes det minimumsgrenser. Yrkesinntekter (lønnsinntekt og næringsinntekt) må overstige 2 ganger grunnbeløpet (G), som fra 1. mai 2016 er 185 152 kroner, mens grensen for økonomisk sosialhjelp settes til 1 G (92 576 kroner). Som forventet viser tabellen at det primært er personer i nedre del av fordelingen som mottar økonomisk sosialhjelp. En ser også at omlag en av fem enslige forsørgere har årlig yrkesinntekt lavere enn 2 G. Blant enslige forsørgere i første inntektsdesil er det over 20 prosent som mottar sosialhjelp på mer enn 1 G.

Tabell 1.12 Fordeling av personer (i prosent) etter inntektstype og formue i inntektsdesilene, husholdninger med barn 0–17 år

Desilgruppe

Antall, 1000 pers

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn

2 460

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Par med barn

1 968

7,7

7,9

9,1

9,9

10,4

10,6

10,9

11,0

11,2

11,4

Yrkesinntekt>2 G

1 911

5,6

7,8

9,2

10,1

10,7

10,9

11,2

11,3

11,5

11,8

Trygdeytelser>2 G

269

13,6

16,3

14,9

12,6

10,5

8,6

7,7

6,3

5,2

4,2

Sosialhjelp>1 G

22

70,9

15,4

7,1

2,6

2,8

0,3

0,1

0,9

0,0

0,0

Formue>1 mill.

1 098

3,5

5,1

7,3

8,6

9,8

10,8

11,7

12,6

14,2

16,5

Enslig forsørger

314

24,6

23,4

16,0

10,6

7,3

5,3

4,2

3,2

2,8

2,7

Yrkesinntekt>2 G

252

14,0

24,2

18,3

12,6

8,8

6,4

5,2

3,9

3,4

3,3

Trygdeytelser>2 G

69

35,5

35,5

14,7

6,4

3,5

1,9

1,4

0,5

0,5

0,2

Sosialhjelp>1 G

11

64,7

21,4

8,2

3,1

1,3

0,4

0,9

0,0

0,0

0,0

Formue>1 mill.

121

12,2

18,6

17,4

12,9

9,7

7,9

6,4

5,1

4,5

5,4

Flerfamiliehushold med barn

178

9,9

9,5

9,9

10,6

10,3

11,3

10,4

11,4

9,8

7,0

Yrkesinntekt>2 G

166

6,0

9,2

10,0

11,0

10,9

11,9

11,0

12,1

10,4

7,4

Trygdeytelser>2 G

56

9,2

13,7

12,9

11,6

12,4

11,1

9,9

8,7

6,7

3,7

Sosialhjelp>1 G

4

37,1

27,5

15,9

1,1

6,3

9,9

1,1

0,0

1,1

0,0

Formue>1 mill.

106

6,1

7,9

9,3

10,3

9,7

12,1

10,8

12,7

11,7

9,5

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Desilinndelingen er bestemt ved inntektene i husholdninger med barn 0–5 år.

G er folketrygdens grunnbeløp, 92 576 kroner for 2016 (fra 1. mai, 2016).

Tilknytning til arbeidslivet kan også beskrives gjennom arbeidstid. I tabell 1.13 vises det tall for arbeidstid, gitt at en er sysselsatt, for ulike grupper av familier, mens tabell 1.14 viser arbeidstid med hensyn til inntektsdesiler. Informasjon om arbeidstid er koblet til modellgrunnlaget ved hjelp av Arbeidskraftsundersøkelsen (AKU). Siden AKU er en utvalgsundersøkelse og modellgrunnlaget består av et 10 prosent randomisert utvalg, er det et begrenset antall personer som vi har informasjon om arbeidstiden for, rundt 4 500 hovedinntektstakere og 2 200 sideinntektstakere.

Tabell 1.13 viser at blant dem som er sysselsatte (arbeidstid>0), arbeider de enslige forsørgerne i gjennomsnitt færre timer enn hovedinntektstakerne blant parhusholdningene, men flere timer enn sideinntektstakerne. Tabell 1.14 viser at det er relativt få observasjoner med positiv arbeidstid i desilgruppe 1 og desilgruppe 2, men blant dem som arbeider i desilgruppe 1, er arbeidstiden svært høy. En mulig årsak til det kan være at en her finner selvstendig næringsdrivende i en oppstartsfase, med lav eller ingen inntekt og høy arbeidstid, som trekker opp gjennomsnittet.[861] Blant de andre desilgruppene øker arbeidstiden med inntekten, som forventet. Det gjelder både for hovedinntektstaker og for sideinntektstaker.

Tabell 1.13 Arbeidsmarkedstilknytning for personer i husholdninger med barn 0–17 år, fordelt etter husholdningstype. Personer i AKU 2014

Hovedinntektstaker i husholdningen

Sideinntektstaker i husholdningen²

Husholdningstype

Antall med arbeidstid>0

Avtalt arbeidstid¹

Faktisk arbeidstid¹

Antall med arbeidstid>0

Avtalt arbeidstid¹

Faktisk arbeidstid¹

Par med barn

3 553

38,8

35,7

2 124

32,9

27,2

Enslige forsørgere med barn

737

36,0

32,8

-

-

-

Flerfamiliehushold med barn

202

38,6

30,4

113

34,5

28,3

¹ Ukentlig arbeidstid gitt at en er sysselsatt.

² Dersom det er flere forsørgere i husholdningen.

Tabell 1.14 Arbeidsmarkedstilknytning for personer i husholdninger med barn 0–17 år, etter inntektsdesiler (ekvivalensjustert inntekt). Personer i AKU 2014

Hovedinntektstaker i husholdningen

Sideinntektstaker i husholdningen²

Desil-gruppe

Antall med arbeidstid>0

Avtalt arbeidstid¹

Faktisk arbeidstid¹

Antall med arbeidstid>0

Avtalt arbeidstid¹

Faktisk arbeidstid¹

1

705

40,7

36,5

181

39,5

47,5

2

1 500

36,2

23,6

861

28,3

26,9

3

2 086

38,2

31,5

1 052

28,1

21,8

4

1 925

37,1

31,0

907

29,0

21,8

5

1 767

38,7

36,4

695

38,1

26,2

6

1 935

37,3

33,0

1 109

35,1

24,3

7

1 535

39,2

37,9

769

30,0

27,4

8

1 653

37,5

38,9

1 119

31,8

28,1

9

2 076

39,7

38,3

1 260

34,3

31,5

10

1 959

41,2

38,9

1 734

35,4

31,7

¹ Ukentlig arbeidstid gitt at en er sysselsatt.

² Dersom det er flere forsørgere i husholdningen.

1.5 Fordelingseffekter av dagens familiepolitikk

1.5.1 Utvikling i støtten

I dette avsnittet diskuteres fordelingseffekter av dagens familiepolitikk, dvs. hvordan støtteordningene virker på inntektsfordelingen innenfor dagens system (2016). Som et utgangspunkt gis det imidlertid, i tabell 1.15 og figur 1.2, beskrivelser av utviklingen i overføringer til barnefamilier i perioden fra 1993 til 2015. Begge oversikter er fra Vike (2016), og det fokuseres på de mest sentrale ordningene som er rettet mot barnefamiliene − barnetrygd, kontantstøtte, foreldrepenger og tilskudd til barnehager. Vi ser også at forsørgerfradraget, som gikk ut av skattesystemet fra og med 2001, er med i oversikten.

Oversikten viser at det i 2015 ble utbetalt nærmere 80 mrd. i støtte til barnefamiliene. Over halvparten av dette (52 prosent) besto av subsidier til barnehagetjenesten. Kontantoverføringer gitt ved barnetrygd, kontantstøtte og foreldrepenger (inkluderer engangsstønad) utgjør henholdsvis 19 prosent, 2 prosent og 23 prosent av overføringene (samlet 45 prosent), mens støtte via redusert skatt (som følge av foreldrefradraget) utgjør knapt 3 prosent av overføringene.

Tabell 1.15 viser at overføringene, målt i konstante priser, har økt betydelig i perioden fra 1993 til 2015. Figur 1.2 viser imidlertid at målt som andel av bruttonasjonalproduktet er støtten til barnefamiliene (begrenset til ordningene som inngår i tabell 1.15) om lag uendret fra 1993 til 2015.

Tabell 1.15 Utgifter til overføringer til barnefamilier, 1993–2015, mrd. 2015-kroner

År

Barnetrygd

Kontant-støtte

Forsørger-fradrag

Driftstilskudd barnehager

Foreldre-penger

Foreldrefradrag

Totalt

1993

17,5

0,0

3,0

7,7

6,4

1,3

36,0

1994

17,5

0,0

3,0

8,3

8,2

1,3

38,2

1995

17,2

0,0

2,9

8,9

8,6

1,5

39,0

1996

18,0

0,0

2,9

9,5

9,1

1,7

41,1

1997

18,2

0,0

2,8

9,4

9,4

1,6

41,4

1998

18,1

1,1

2,7

9,5

9,5

1,4

42,3

1999

17,5

3,2

2,7

9,7

10,1

1,7

44,8

2000

16,4

4,0

2,6

10,0

10,3

1,7

44,9

2001

18,9

3,8

0,0

11,0

10,5

1,7

45,9

2002

18,8

3,7

0,0

12,8

10,6

1,7

47,6

2003

18,2

3,5

0,0

13,1

11,4

1,8

48,0

2004

17,5

3,5

0,0

16,1

10,7

1,9

49,6

2005

17,4

3,5

0,0

19,3

11,7

1,9

53,7

2006

17,0

2,9

0,0

24,2

11,5

1,9

57,4

2007

16,9

2,4

0,0

28,7

12,0

1,9

61,9

2008

16,4

1,8

0,0

33,4

12,2

2,1

65,9

2009

16,2

1,6

0,0

37,3

13,4

2,2

70,8

2010

16,1

1,5

0,0

39,0

14,5

2,3

73,7

2011

16,0

1,5

0,0

35,6

15,2

2,4

70,7

2012

16,0

1,3

0,0

38,1

16,6

2,4

74,3

2013

15,6

0,9

0,0

39,2

17,9

2,2

75,9

2014

15,4

1,4

0,0

41,5

18,1

2,3

78,7

2015

15,2

1,8

0,0

40,4

18,1

2,8

78,4

Kilde: Vike (2016)

Figur 1.2 Overføringer til barnefamilier 1993–2015 som prosent av BNP

Kilde: Vike (2016)

Selv om den totale støtten (som andel av BNP) har holdt seg stabil, ser vi at sammensetningen av støtteordningene har endret seg. Barnetrygden har gradvis mistet betydning, forsørgerfradraget har forsvunnet og kontantstøtten har kommet til. Den største økningen i støtte kan tilskrives statlige og kommunale subsidier til barnehagene.

Tilskudd til barnehager økte særlig mye i perioden fra 2003 til 2009. Økningen skyldes både flere barn i barnehage, økte kostnader per plass og redusert foreldrebetaling per barn. Foreldrebetalingen ble hovedsakelig redusert gjennom reguleringer av foreldrebetalingen (maksimalpris). Til sammenlikning økte gjennomsnittlig foreldrebetaling i barnehage med rundt 40 prosent (i faste 2001-priser) i perioden 1992–2000 (Lilleås og Johnson, 2001), til tross for at statlig og kommunale tilskudd samtidig økte med 42 prosent. I perioden 2010–2015 har nivået på subsidiene holdt seg på et stabilt høyt nivå som andel av BNP. Foreldrebetalingen i barnehage har også stabilisert seg, eller økt svakt i denne siste perioden (Rønneberg, 2015).

Støtten gjennom foreldrepenger og foreldrefradrag har endret seg lite over tid, målt som andel av BNP. Foreldrepengene utgjør i 2015 noe over 20 prosent av de samlede utgiftene til overføringer.

I de følgende avsnittene fokuserer vi på overføringer som påvirker husholdningenes privatøkonomi. Vi fokuserer derfor på kontantoverføringer (som barnetrygd og kontantstøtte) og overføringer gjennom skattesystemet (som foreldrefradraget). Vi forsøker ikke å tallfeste verdien av tjenester, slik som den subsidierte barnehagetjenesten, for hver enkelt husholdning, men fokuserer i stedet på hvordan utgiftene til barnehage påvirker husholdningenes privatøkonomi.[862]

Siden den relative reduksjonen i støtte i form av kontantoverføringer og overføringer gjennom skattesystemet er større enn reduksjonen i foreldrebetaling for en barnehageplass, kan støtten til barnefamilienes privatøkonomi sies å ha blitt noe svekket i perioden 1993–2015. Samtidig kan det tenkes at bedre tilgang og bedre kvalitet på barnepass i barnehage har muliggjort en økning i yrkesinntekten til barnefamiliene. Det betyr at et vesentlig bidrag til barnefamilienes økonomi kommer via økt tilgang til barnehage, som igjen ofte betyr høyere yrkesinntekter. Slike effekter måles vanligvis ikke ved standard oversikter over overføringenes økonomiske betydning.[863]

1.5.2 Fordelingseffekter av barnetrygd og andre kontantoverføringer

Som redegjort for i avsnitt 3, anvendes det ulike simuleringsmodeller for å beregne den enkelte families støtte, dvs. det anvendes modeller som har blitt etablert for å kunne beskrive effekter av alternativ politikk. Modeller i LOTTE-familien anvendes avhengig av, for eksempel, om det er barnetrygd og kontantstøtte (LOTTE-Skatt), foreldrebetaling i barnehagene (LOTTE-Barn) eller om det er foreldrepenger (LOTTE-Trygd) som det fokuseres på. Men vi skal også gi beskrivelser av fordelingseffekter som ikke modellberegnes, men som vi har informasjon om via modellenes datagrunnlag.

Fremstillingen i det følgende er organisert med utgangspunkt i hva de ulike atferdsfrie modellene kan svare på, og i dette avsnittet skal vi først se på fordelingseffekter av barnetrygd, kontantstøtte, foreldrefradrag, engangsstønad ved fødsel, stipend fra Lånekassen og bostøtte. I avsnitt 5.4 vises det hvordan støtten via barnehagesubsidiene virker, mens vi i avsnitt 5.5 viser hvordan foreldrepengene fordeler seg blant mottakerne.

Gitt at fordelingsprofilen til de ulike støtteordningene i stor grad følger av regelverket, gir vi i tabell 1.16 en relativt kortfattet oversikt over regelverkene til de ulike ytelsene som vi skal se på i dette avsnittet. Dagens barnetrygd er universell og med en fast sats per barn under 18 år, men med et element av behovsprøving ved at enslige forsørgere har rett til utvidet barnetrygd (for ett barn ekstra) og eventuelt småbarnstillegg. Kontantstøtten er betinget på alder (barn i alderen 13–24 mnd.) og betinget på at barnet ikke går i barnehage med offentlige tilskudd. Foreldrefradraget gir en direkte overføring til barnefamiliene i form av redusert skatt. Engangsstønad ved fødsel er et engangsbeløp til foreldre (mødre) som ikke har opparbeidet rett til foreldrepenger (se egne analyser av foreldrepengene i avsnitt 5.5). Stipend omfatter stipend fra Lånekassa, både til videregående opplæring og høyere utdanning. Det inkluderer forsørger- og foreldrestipend også. Stipend mottatt i husholdningen inkluderer alle stipend vi har informasjon om, uavhengig av om dette er støtte til barn eller foreldre i husholdningen.

Tabell 1.16 Kort oversikt over noen kontantytelser samt foreldrefradrag

Ytelse

Kort beskrivelse

Sats 2016

Barnetrygd

For alle barn under 18 år, enslige forsørgere mottar for ett barn ekstra og småbarnstillegg (0–3 år)

970 kr per barn per mnd. Småbarnstillegg: 660 kr per mnd.

Kontantstøtte

Barn mellom 13 mnd. og 24 mnd. som ikke går i heltidsbarnehage

6000 kr per barn per mnd.

Foreldrefradrag

Fradrag i skatt (alminnelig inntekt), dok. utgifter til barnepass for barn under 12 år (barnehage, skolefritidsordning, dagmamma)

Maks. 25 000 kr ett barn, maks. 15 000 kr per barn deretter

Engangsstønad ved fødsel

Engangsbeløp til mor uten rett til foreldrepenger

46 000 kr

Stipend fra Lånekassen

Studenter med barn, barn i videregående opplæring

Foreldrestipend (49 uker), forsørgerstipend (1 620 kr per barn per mnd.)

Bostøtte

Behovsprøvd ordning basert på forhold mellom inntekt, boutgifter, antall personer i husholdningen

Avhengig av bosted. For Oslo, 5 pers, inntekt 320 000 kr og boutgift 9 000 kr: ca. 20 000 kr

I oversikten over fordelingsvirkningene av støtteordningene følger vi samme mal som i avsnitt 4, i den forstand at vi først viser hvordan de ulike støtteordningene fordeler seg på ulike familietyper når både inntekter og støtten måles i faktiske kronebeløp, og deretter vises fordelingseffekter basert på ekvivalensjusterte beløp.

Tabell 1.17 viser fordelinger av barnetrygd, kontantstøtte, skattereduksjon som følge av foreldrefradrag, engangsstønad ved fødsel, stipend og bostøtte (i faktiske kronebeløp), ved ulike kjennetegn ved barnefamiliene. Se tabell 1.6 (avsnitt 4.2) for supplerende informasjon om antall husholdninger i hver gruppe og hvilke inntektskomponenter som er viktige. Totalt sett mottar enslige forsørgere bortimot 40 000 kroner i gjennomsnitt fra de nevnte støtteordningene, mens gjennomsnittsbeløpet er om lag 33 000 kroner for par med barn. Barnetrygden er av størst betydning beløpsmessig for begge grupper.

Tabell 1.17 Gjennomsnittlige ytelser, utvalgte kontantoverføringer til husholdninger med barn 0–17 år. Yngste barns alder og antall barn

Husholdningstype

Disponibel inntekt

Barne-trygd

Kontant-støtte

Foreldrefradrag¹

Engangstønad ved fødsel

Stipend (Lånekassen)

Bostøtte

Par med barn

861 800

21 200

2 700

3 900

600

3 800

900

Alder yngste barn

0–5 år

783 100

21 500

5 700

6 200

1 300

2 900

1 200

6–17 år

934 700

20 800

-

1 700

-

4 700

500

Antall barn (0–17 år)

1 barn

826 000

11 800

2 300

1 700

700

4 900

700

2 barn

879 400

23 100

2 500

4 800

500

2 900

600

≥3 barn

896 600

36 900

4 100

6 400

900

3 800

1 900

Enslig forsørger

433 000

25 400

1 100

1 600

500

6 100

5 100

Alder yngste barn

0–5 år

362 800

27 100

4 300

3 400

1 900

3 900

9 300

6–17 år

457 400

24 800

-

1 000

-

6 800

3 700

Antall barn (0–17 år)

1 barn

426 800

20 800

800

1 100

400

5 600

3 700

2 barn

443 500

32 400

1 600

2 300

500

6 500

6 600

≥3 barn

456 700

46 800

3 000

3 100

1 300

9 000

14 600

Flerfamiliehushold med barn

884 400

17 000

3 000

2 300

1 500

8 300

1 700

Alder yngste barn

0–5 år

966 200

20 500

6 400

3 900

3 100

7 700

2 500

6–17 år

811 400

13 900

-

900

-

8 900

1 100

Antall barn (0–17 år)

1 barn

782 100

10 600

2 300

1 100

1 200

8 000

1 500

2 barn

1 003 300

19 600

3 000

3 300

1 300

8 200

1 400

≥3 barn

993 800

33 600

5 700

4 600

2 700

9 700

3 200

1 Beløpene gjenspeiler skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Vi finner at utbetalt barnetrygd i gjennomsnitt er noe høyere for husholdninger med enslige forsørgere (25 400 kr) enn for parhusholdningene (21 200 kr). Kontantstøtten ser ut til å være høyere for parhusholdningene, men dette skyldes først og fremst at det er færre enslige forsørgere med barn i kontantstøttealder blant dem med barn i aldersgruppen 0–5 år. Tabell 1.23 i neste avsnitt viser at når vi begrenser populasjonen til husholdninger med barn i den aktuelle alderen, er det omtrent lik utnyttelse av kontantstøtte blant enslige forsørgere og parhusholdninger. Det samme gjelder for engangsstønad ved fødsel, som er høyere for enslige forsørgere enn for parhusholdninger når en begrenser til mottakerpopulasjonen (se avsnitt 5.3).

Skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget er høyere for parfamiliene. Siden foreldrefradraget avhenger direkte av utgifter til barnepass, er dette en indikasjon på at utgiftene også er størst blant parhusholdninger. Dette kan blant annet skyldes at det er gjennomsnittlig eldre barn i husholdninger med enslige forsørgere, samt effekter av rettigheter til stønad til barnetilsyn og moderasjonsregler i barnehagene (se slutten av avsnitt 5.3 og avsnitt 5.4).

Stipend fra Lånekassen, og særlig utbetalinger gjennom bostøtte, er langt høyere for enslige forsørgere enn for par med barn. Vi ser også at bostøtten er særlig høy for husholdninger med minst tre barn.

Tallene diskutert så langt reflekter kun gjennomsnittlige størrelser og det er ikke informert om hvor mange som mottar overføringer i de respektive gruppene. Gjennomsnittstallene skjuler at det er store forskjeller i hvorvidt det er en liten gruppe med husholdninger som mottar store overføringer (slik som for engangsstønaden og kontantstøtten) eller om alle, eller en stor majoritet, er mottakere (slik som for barnetrygden og skattereduksjon av foreldrefradrag). I tabell 1.18 beskriver vi derfor andelen husholdninger som er mottakere av de ulike ordningene etter kjennetegn ved husholdningene. Tabellen viser, for eksempel, at det er relativt få par med barn som mottar bostøtte, mens 19 prosent av de enslige forsørgerne mottar slik støtte. Blant enslige forsørgere med 3 eller flere barn er det nærmere 40 prosent som mottar bostøtte.

Tabell 1.18 viser at det er en høyere andel par med barn (enn enslige forsørgere) som mottar kontantstøtte og har fordel av foreldrefradrag. Andelen som mottar stipend er relativt lik, så forskjellen i gjennomsnittsnivåene for stipend i tabell 1.17 skyldes større stipend i gjennomsnitt for mottakere som er enslige forsørgere.

Tabell 1.18 Andel husholdninger som mottar ytelse. Husholdninger med barn 0–17 år, yngste barns alder og antall barn.

Andel husholdninger i prosent med positiv inntekt fra

Husholdningstype

Kontantstøtte

Foreldrefradrag

Engangsstønad ved fødsel

Stipend

Bostøtte

Alle husholdninger

7,6

51,8

1,7

25,2

6,3

Par med barn

8,6

56,1

1,6

23,6

3,0

Alder yngste barn

0–5 år

17,8

82,5

3,3

9,8

4,3

6–17 år

-

31,6

-

36,3

1,9

Antall barn (0–17 år)

1 barn

7,6

35,9

1,7

29,2

2,9

2 barn

8,0

65,7

1,3

19,1

2,2

≥3 barn

12,0

76,6

2,2

22,1

5,4

Enslig forsørger

3,5

38,2

1,4

28,9

19,0

Alder yngste barn

0–5 år

13,5

76,6

5,2

15,4

34,7

6–17 år

-

24,8

-

33,6

13,5

Antall barn (0–17 år)

1 barn

2,4

31,3

1,1

28,4

15,6

2 barn

4,7

50,4

1,5

29,0

22,9

≥3 barn

9,6

62,9

3,2

33,5

38,7

Flerfamiliehushold med barn

8,9

40,8

3,7

33,6

7,0

Alder yngste barn

0–5 år

18,7

64,6

7,8

27,2

9,5

6–17 år

-

19,6

-

39,4

4,7

Antall barn (0–17 år)

1 barn

7,2

26,2

3,0

33,3

7,0

2 barn

8,8

53,2

3,6

32,5

5,7

≥3 barn

14,9

65,4

6,5

37,0

9,4

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Ved å kombinere tall fra tabell 1.17 og tabell 1.18, finner vi blant annet at 35 prosent av enslige forsørgere med yngste barn 0–5 år, og 39 prosent av enslige forsørgere med minst tre barn, mottar i gjennomsnitt henholdsvis 27 000 kroner og 38 000 kroner i bostøtte.

I tabell 1.19 og 1.20 vises henholdsvis stønadsbeløp og mottakerandeler når familiene er gruppert etter utdannelse og landbakgrunn. Tabell 1.6 (avsnitt 4.2) gir supplerende informasjon om antall husholdninger i hver gruppe og hva som er hovedinntektskildene i gruppene. Vi ser at kontantstøtten er til dels avhengig av utdannelsesnivået (til hovedinntektstaker), og særlig ser en at det er høye tall for kontantstøtte i gruppen med «uoppgitt» utdannelse. Det henger trolig sammen med landbakgrunn. Både når det gjelder beløp (tabell 1.19) og andeler (tabell 1.20), ser en klart høyere tall for personer med bakgrunn fra «Europa utenom EU15» og «øvrige land».

Tabell 1.19 Gjennomsnittlige ytelser, utvalgte kontantoverføringer til husholdninger med barn 0–17 år. Utdanning og landbakgrunn

Husholdningstype

Disponibel inntekt

Barne-

trygd

Kontant-støtte

Foreldre-fradrag¹

Engangsstønad ved fødsel

Stipend

Bostøtte

Par med barn

861 800

21 200

2 700

3 900

600

3 800

900

Utdanningsnivå

Uoppgitt

532 000

19 800

5 600

2 800

3 300

2 200

3 000

Grunnskole

689 900

21 000

3 600

3 000

1 400

5 800

3 600

Videregående

806 900

20 800

2 700

3 500

500

4 200

400

Universitet/ Høyskole

969 200

21 600

2 300

4 500

300

3 200

300

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

904 500

21 100

2 300

4 000

300

3 800

300

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

891 100

20 800

2 300

4 300

1 000

3 200

300

Europa utenom EU15

533 400

17 300

6 100

3 100

2 200

1 500

1 000

Øvrige land

630 200

23 200

5 500

3 100

2 400

5 400

6 000

Enslig forsørger

433 000

25 400

1 100

1 600

500

6 100

5 100

Utdanningsnivå

Uoppgitt

292 500

25 200

2 300

1 500

2 100

4 000

13 900

Grunnskole

360 400

26 600

2 300

1 600

1 300

6 400

11 600

Videregående

426 900

24 900

700

1 400

200

6 600

3 200

Universitet/ Høyskole

499 300

25 200

600

1 700

100

5 600

1 800

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

448 700

25 100

800

1 600

200

5 900

2 900

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

424 100

24 000

500

1 500

200

5 200

3 700

Europa utenom EU15

319 800

21 400

1 900

1 600

300

3 500

5 300

Øvrige land

360 200

28 200

2 900

1 500

2300

7 700

18 500

Flerfamiliehushold med barn

884 400

17 000

3 100

2 300

1 500

8 300

1 700

Utdanningsnivå

Uoppgitt

358 900

12 200

3 500

900

2 800

5 600

4 600

Grunnskole

678 400

15 700

3 500

1 800

1 600

9 200

3 200

Videregående

955 800

17 700

3 200

2 400

1 600

7 300

1 500

Universitet/ Høyskole

1 010 700

17 700

2 500

2 800

1 100

9 200

700

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

931 900

16 900

2 500

2 400

1 200

8 300

1 100

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

799 700

13 800

3 200

2 200

1 700

8 200

500

Europa utenom EU15

551 200

12 400

4 900

1 800

1 700

4 000

1 600

Øvrige land

660 300

18 700

6 200

2 000

3 200

9 200

6 000

1 Beløpene gjenspeiler skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Tabell 1.20 Andel personer i husholdninger som mottar kontantytelser. Husholdninger med barn 0–17 år, utdanning og landbakgrunn

Andel med positiv inntekt fra

Husholdningstype

Kontantstøtte

Foreldrefradrag

Engangsstønad

Stipend

Bostøtte

Par med barn

8,6

56,1

1,6

23,6

3,0

Utdanningsnivå

Uoppgitt

15,9

50,6

8,3

10,0

10,8

Grunnskole

11,2

51,0

3,7

27,8

12,1

Videregående

8,2

52,5

1,3

26,5

1,8

Universitet/ Høyskole

7,6

60,4

0,9

21,2

1,1

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

7,3

56,5

0,8

24,5

1,3

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

7,7

60,1

2,4

16,3

1,2

Europa utenom EU15

17,2

53,2

5,5

9,2

4,8

Øvrige land

15,8

52,7

6,4

24,4

17,9

Enslig forsørger

3,5

38,2

1,4

28,9

19,0

Utdanningsnivå

Uoppgitt

6,9

43,6

6,1

14,6

43,3

Grunnskole

6,6

43,0

3,5

27,8

41,9

Videregående

2,5

34,1

0,5

31,0

13,3

Universitet/ Høyskole

2,1

38,2

0,3

29,2

6,8

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

2,6

37,3

0,6

29,5

13,3

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

1,5

31,6

0,6

26,1

14,7

Europa utenom EU15

6,0

42,5

0,7

14,3

21,3

Øvrige land

8,5

43,6

6,0

28,0

53,4

Flerfamiliehushold med barn

8,9

40,8

3,7

33,6

7,0

Utdanningsnivå

Uoppgitt

10,3

20,4

6,8

16,5

13,1

Grunnskole

10,5

34,4

4,1

37,9

11,7

Videregående

9,0

42,6

4,0

31,6

6,5

Universitet/ Høyskole

7,4

45,8

2,8

34,9

3,3

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

7,4

41,8

3,0

34,4

5,2

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

8,4

32,3

4,1

31,2

3,1

Europa utenom EU15

15,9

36,0

4,2

14,8

9,5

Øvrige land

17,3

37,3

7,8

32,1

17,8

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Når det gjelder bostøtte, er det særlig i gruppen personer fra «øvrige land» at en finner høye tall, både for gjennomsnittlige beløp og andeler. Det er også klare forskjeller med hensyn til utdannelse når det gjelder bostøtte. Som forventet går høy utdannelse sammen med lite støtte fra behovsprøvde ordninger. Også engangsstønad ved fødsel er en ytelse som i stor grad går til personer med landbakgrunn fra Øst-Europa og «øvrige land».

Tabell 1.21 viser hvordan ytelsene (ekvivalensjustert) fordeler seg på desiler når personene er rangert etter ekvivalensjustert disponibel inntekt i husholdningene. Tabellen reflekter at de fleste ytelsene har en profil som innebærer at en større andel av støtten går til familier med lav ekvivalensjustert inntekt. Unntaket er fordelen ved foreldrefradraget, som henger sammen med profilen på barnehageutgiftene, som vi snart skal komme til. Generelt sett er det ikke overraskende at utgifter til barnepass øker med inntekten, siden barnepass ofte er en forutsetning for lønnsarbeid. Dessuten er det lavere barnehageutgifter på lave inntektsnivåer på grunn av behovsprøving.[864]

Tabell 1.21 viser igjen at barnetrygden er den viktigste ytelsen i form av beløpsstørrelse. Selv for personer i første desil, som mottar en større andel av flere av de andre ytelsene, er støtten gjennom barnetrygden større enn støtten ved de andre ytelsene (listet i tabell 1.21) til sammen. Dette gjelder når populasjonen er personer i husholdninger med barn 0–17 år. Når vi begrenser til barn 0–5 år, er barnetrygden i desilgruppe 1 om lag på samme nivå som de andre ytelsene til sammen. Samtidig er også barnetrygden den viktigste kilden til at støtten til barnefamiliene er betydelig også i desilgruppe 10.

Tabell 1.21 Gjennomsnittlige kontantytelser i inntektsdesiler, ekvivalensjusterte beløp. Husholdninger med barn 0–17 år og 0–5 år

Ekvivalensjusterte beløp

Desil

Disponibel inntekt

Barnetrygd

Kontant-støtte

Foreldrefradrag¹

Engangsstønad

Stipend

Bostøtte

Alle personer i husholdninger med barn 0–17 år

1

157 200

13 000

2 300

1 200

1 500

3 900

2 500

2

242 100

13 100

2 100

1 500

700

3 300

1 200

3

283 600

12 100

1 600

1 700

300

2 800

400

4

316 200

11 400

1 300

1 900

200

2 200

200

5

345 100

10 700

1 200

1 900

200

2 000

100

6

374 000

10 300

1 000

1 900

100

1 800

100

7

405 800

9 900

800

1 800

100

1 600

0

8

446 000

9 600

700

1 800

0

1 600

0

9

508 700

9 400

700

1 800

0

1 400

0

10

767 500

9 500

500

1 700

100

1 300

0

Alle personer i husholdninger med barn 0–5 år

1

147 100

12 900

3 800

1 600

2 700

3 300

2 400

2

225 400

13 000

4 200

2 100

1 600

3 000

1 700

3

266 900

12 100

3 600

2 600

900

2 600

700

4

299 900

11 500

2 900

2 900

500

1 700

200

5

328 500

10 900

2 700

3 100

400

1 500

200

6

355 700

10 600

2 300

3 200

300

1 200

100

7

385 600

10 200

2 000

3 300

200

900

100

8

423 100

9 700

1 900

3 200

100

800

100

9

480 400

9 600

1 800

3 200

100

700

0

10

697 900

9 400

1 600

3 300

100

300

0

1 Beløpene gjenspeiler skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget.

Tabell 1.22 viser hvordan mottak av en ytelse, uavhengig av beløpsstørrelse, samvarierer med plassering i inntektsfordelingen, både for familier med barn 0–17 år og når det begrenses til familier med barn 0–5 år. Tabellen viser at det er særlig er engangsstønad og bostøtte som er indikatorer på at personene befinner seg i nedre del av fordelingen. For eksempel viser tabellen at hele 53,8 prosent av bostøttemottakerne befinner seg i nederste desil (desilgruppe 1), når populasjonen er husholdninger med barn 0–17 år.

Tabell 1.22 Fordeling av personer i desiler (husholdningsinntekt) ved positive beløp på ytelse. Husholdninger med barn 0–17 år og 0–5 år

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn 0–17 år

Antall, 1000 personer

10

10

10

10

10

10

10

10

10

10

Foreldrefradrag>0

1 338

9,2

10,0

10,4

10,7

10,7

10,5

10,1

9,8

9,5

9,1

Kontantstøtte>0

200

19,0

16,9

12,3

10,8

9,5

7,8

7,0

6,4

5,7

4,7

Engangsstønad ved fødsel>0

45

46,1

21,6

10,3

6,3

5,5

2,8

2,7

1,5

1,5

1,7

Stipend>0

654

11,0

11,4

10,9

10,3

9,6

9,6

9,4

9,7

9,1

9,0

Bostøtte>0

143

53,8

23,8

9,7

4,6

2,7

2,2

1,4

0,9

0,6

0,2

Alle personer i husholdninger med barn 0–5 år

10

10

10

10

10

10

10

10

10

10

Foreldrefradrag>0

926

7,7

9,2

9,7

10,4

10,6

10,6

10,7

10,4

10,4

10,3

Kontantstøtte>0

200

14,8

14,9

12,9

10,6

9,9

8,3

7,7

7,7

6,8

6,4

Engangsstønad ved fødsel>0

44

38,4

22,4

13,8

6,5

6,1

3,9

2,5

2,5

2,0

1,9

Stipend>0

139

16,9

17,8

15,7

11,9

9,8

8,0

6,0

5,8

5,1

2,9

Bostøtte>0

83

46,2

27,0

12,2

5,0

3,2

2,7

1,8

1,2

0,4

0,3

1.5.3 Nærmere om fordelingseffekter i mottakergrupper

1.5.3.1 Fordeling av kontantstøtte i familier med 1-åring

Noen av ytelsene, som vi har diskutert fordelingseffektene av, er rettet mot nærmere definerte familietyper. For eksempel gis det kontantstøtte til familier med barn som er mellom 1 og 2 år gamle og som ikke går i fulltidsbarnehage. I tabellene 1.23, 1.24 og 1.25 viser vi derfor fordelingseffekter når vi begrenser oss til målgruppen for kontantstøtte, dvs. når det betinges på at familiene har barn som er 1 og 2 år gamle.[865] Tabellene bekrefter mønsteret som vi allerede har sett for større grupper av barnefamilier: Det er særlig personer med «uoppgitt» eller lav utdannelse og med landbakgrunn fra Øst-Europa og «øvrige land» som er mottakere av kontantstøtte.

Hovedforskjellen mellom tallene i tabellene 1.23 og 1.24 og tallene for kontantstøtte i tabell 1.19 er tallenes størrelse. I gruppen innenfor par med barn der hovedinntektstaker har landbakgrunn fra Øst-Europa og «øvrige land», er for eksempel gjennomsnittlig kontantstøtte på over 20 000 kroner. Dette bidrar også til at ytelsen betyr mest for familiene i nedre del av fordelingen, som vist i tabell 1.25. I tabell 1.25 presenteres det tall for hvor mye (ekvivalensjustert) kontantstøtte utgjør i prosent av (ekvivalensjustert) disponibel inntekt (i gjennomsnitt) i desilene. Som beskrevet i avsnitt 3, er mange ulikhetsmål, som Gini-koeffisienten, skala-invariante. Det betyr at ulikheten er uforandret for like prosentvise tillegg. Gitt fordelingsmønsteret for kontantstøtte i tabell 1.25, kan kontantstøtten sies å bidra til å redusere ulikheten. Dette illustreres ved at den prosentvis (prosent av ekvivalent disponibel inntekt) betyr mest i den nedre av fordelingen.

Tabell 1.23 Gjennomsnittlig kontantstøtte i mottakergruppen, husholdninger med barn 1–2 år. Utdanning og landbakgrunn

Referanse

Husholdningstype

Antall hushold

Disponibel inntekt

Kontantstøtte

I prosent av inntekt

Par med barn

101 800

758 300

13 100

1,73

Utdanningsnivå

Uoppgitt

4 700

497 300

18 900

3,80

Grunnskole

13 900

590 400

16 100

2,73

Videregående

32 600

712 500

14 500

2,04

Universitet/ Høyskole

50 600

858 000

11 000

1,28

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

79 500

800 200

11 400

1,42

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

4 200

802 800

10 100

1,26

Europa utenom EU15

5 800

515 200

21 500

4,17

Øvrige land

12 300

586 900

21 200

3,61

Enslig forsørger

10 300

350 200

13 300

3,80

Utdanningsnivå

Uoppgitt

900

285 200

11 700

4,10

Grunnskole

4 000

325 000

16 700

5,14

Videregående

2 500

345 300

11 800

3,42

Universitet/ Høyskole

2 900

411 100

10 200

2,48

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

7 000

358 100

11 800

3,30

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

300

351 500

6 200

1,76

Europa utenom EU15

300

256 500

19 100

7,45

Øvrige land

2 800

339 900

17 000

5,00

Flerfamiliehushold med barn

7 800

979 400

15 400

1,57

Utdanningsnivå

Uoppgitt

200

565 000

22 500

3,98

Grunnskole

1 700

820 700

19 000

2,32

Videregående

3 400

1 010 400

15 100

1,49

Universitet/ Høyskole

2 500

1 086 200

12 700

1,17

Innvandrere, landbakgrunn

Befolkning uten innvandrerbakgrunn

6 100

1 019 500

13 300

1,30

EU15, Canada, USA, Australia, NZL

200

1 144 600

19 400

1,69

Europa utenom EU15

200

631 100

20 400

3,23

Øvrige land

1 400

829 600

23 600

2,84

Tabell 1.24 Gjennomsnittlig kontantstøtte i mottakergruppen, husholdninger med barn 1–2 år. Yngste barns alder og antall barn

Referanse

Husholdningstype

Antall hushold

Disponibel inntekt

Kontantstøtte

I prosent av inntekt

Par med barn

101 800

758 300

13 100

1,73

Alder yngste barn

0 år (per 31.12)

9 600

769 000

12 600

1,64

1 år (per 31.12)

49 700

745 800

16 200

2,17

2 år (per 31.12)

42 500

770 500

9 700

1,26

Antall barn (0–5 år)

1 barn

53 200

726 200

13 000

1,79

≥2 barn

48 600

793 500

13 400

1,69

Antall barn (0–17 år)

1 barn

35 300

702 900

12 600

1,79

2 barn

44 700

779 200

11 900

1,53

≥3 barn

21 800

805 000

16 500

2,05

Enslig forsørger

10 300

350 200

13 300

3,80

Alder yngste barn

0 år (per 31.12)

600

359 500

22 200

6,18

1 år (per 31.12)

4 300

339 800

15 800

4,65

2 år (per 31.12)

5 500

357 300

10 300

2,88

Antall barn (0–5 år)

1 barn

7 300

342 000

12 300

3,60

≥2 barn

3 000

370 100

15 700

4,24

Antall barn (0–17 år)

1 barn

5 400

322 900

11 900

3,69

2 barn

3 500

362 400

13 700

3,78

≥3 barn

1 400

424 300

17 400

4,10

Flerfamiliehushold

7 800

979 400

15 400

1,57

Alder yngste barn

0 år (per 31.12)

700

1 033 500

18 900

1,83

1 år (per 31.12)

3 600

998 500

18 700

1,87

2 år (per 31.12)

3 500

949 600

11 500

1,21

Antall barn (0–5 år)

1 barn

4 900

950 300

14 900

1,57

≥2 barn

3 000

1 027 300

16 200

1,58

Antall barn (0–17 år)

1 barn

3 200

939 700

15 100

1,61

2 barn

2 700

1 011 100

13 300

1,32

≥3 barn

1 900

1 000 300

18 900

1,89

Tabell 1.25 Gjennomsnittlige kontantstøtte i desiler, ekvivalensjusterte beløp. Husholdninger med barn i alderen 1–2 år

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Kontantstøtte

I prosent av inntekt

1

145 000

8 800

6,07

2

222 500

9 300

4,18

3

262 100

8 300

3,17

4

295 100

7 100

2,41

5

323 400

6 200

1,92

6

350 400

5 600

1,60

7

379 600

5 100

1,34

8

416 500

4 900

1,18

9

471 600

4 400

0,93

10

662 800

4 200

0,63

Denne fremstillingen betinger på at ikke atferden endres når kontantstøtten tas bort. Dersom kontantstøtten hindrer yrkesdeltakelse og lønnsinntekt, kan kontantstøtten derimot bidra til å øke ulikheten. Kontantstøtten virker som en kompensasjon for tapt arbeidsinntekt i en relativt kort periode, når en av foreldrene ønsker å passe barnet selv. Dersom arbeidsinntekten til familien ikke øker etter at kontantstøtteperioden utløper, kan det reises spørsmål om kontantstøtten bidrar til «innlåsingseffekter», og således ikke representerer et positivt fordelingsmessig bidrag.

1.5.3.2 Fordeling av engangsstønad i målgruppen

Engangsstønad ved fødsel har også en begrenset målgruppe. I avsnitt 5.5 kommer vi nærmere tilbake til hvordan foreldrepengene fordeler seg. Tabell 1.26 viser at det mottas mer engangsstønad blant enslige forsørgere enn blant par, når vi begrenser populasjonen til potensielle mottakere. Årsaken til at dette ikke kom tydelig frem i tabell 5.6, er at andelen enslige forsørgere øker med alder på barna. Det er med andre ord en relativt lav andel med enslige mødre og fedre blant husholdninger med 0-åringer.

Tabell 1.26 Fordeling av engangsstønad i mottakergruppen. Husholdninger med barn 0 år

Husholdningstype

Antall hushold

Disponibel inntekt

Engangsstønad

I prosent av inntekt

Par med barn

51 000

753 100

5 200

0,69

Antall barn (0–5 år)

1 barn

26 800

719 000

5 100

0,71

≥2 barn

24 200

790 800

5 300

0,67

Antall barn (0–17 år)

1 barn

21 300

709 200

5 000

0,71

2 barn

20 000

774 900

4 400

0,57

≥3 barn

9 700

804 300

7 000

0,87

Enslig forsørger

4 200

313 000

12 900

4,12

Antall barn (0–5 år)

1 barn

3 100

304 600

11 500

3,78

≥2 barn

1 000

338 500

17 300

5,11

Antall barn (0–17 år)

1 barn

2 600

288 200

12 300

4,27

2 barn

1 100

349 100

12 400

3,55

≥3 barn

500

362 400

17 600

4,86

Flerfamiliehushold

4 500

988 200

11 800

1,19

Antall barn (0–5 år)

1 barn

3 000

965 700

12 200

1,26

≥2 barn

1 500

1 033 200

11 000

1,06

Antall barn (0–17 år)

1 barn

2 100

930 100

11 100

1,19

2 barn

1 500

1 048 200

10 000

0,95

≥3 barn

900

1 022 400

15 900

1,56

Tabell 1.21 viste at engangsstønaden har en klar lavinntektsprofil blant husholdninger med barn 0–17 år og 0–5 år. Tabell 1.27 viser at dette er tilfelle også internt i gruppen av familier med 0-åringer. Tabellen viser at det prosentvise bidraget er klart størst i desilgruppe 1 og i desilgruppe 2.

Tabell 1.27 Gjennomsnittlige engangsstønad i inntektsdesiler, ekvivalensjusterte beløp. Husholdninger med barn 0 år

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Engangsstønad

I prosent av inntekt

1

148 400

10 900

7,35

2

221 900

7 700

3,47

3

263 200

3 600

1,37

4

295 500

2 400

0,81

5

326 600

1 900

0,58

6

354 200

1 100

0,31

7

385 100

700

0,18

8

422 800

600

0,14

9

478 800

500

0,10

10

669 200

500

0,07

1.5.3.3 Nærmere om fordelingseffekter av støtten til enslige forsørgere

Enslig forsørger er et kriterium som utløser ytterligere støtte enn det som gjelder for par med barn. I tabell 1.28 vises fordelingen av en hel rekke ordninger som er rettet mot enslige forsørgere. Enslige forsørgere mottar barnetrygd for ett barn mer enn det de har, og dersom de mottar full overgangsstønad, har de også rett på et småbarnstillegg for barn i alderen 0–3 år, på 7 920 kroner i året. Overgangsstønad gis som hovedregel i opptil 3 år, er på 2,25 ganger grunnbeløpet og skattlegges som arbeidsinntekt. Enslige forsørgere kan også motta særskilt støtte til barnetilsyn og utdanning. Fordelen av særfradraget i inntektsskatten, som kom til erstatning for fjerning av skatteklasse 2 for enslige forsørgere, kommer vi tilbake til i avsnitt 6.5. For 2016 er dette fradraget på 51 804 kroner, og siden det går til fradrag i alminnelig inntekt, vil fordelen være på 25 prosent (skattesatsen på alminnelig inntekt i 2016) av dette.

Tabell 1.28 Andel personer i husholdninger som mottar ytelse rettet mot enslige forsørgere. Husholdninger med barn 0–17 år

Andel med positiv inntekt fra

Husholdningstype

Utvidet barnetrygd

Småbarnstillegg

Overgangs-stønad

Stønad til barnetilsyn

Utdannings-stønad

Alle husholdninger

16,3

1,8

3,5

5,1

0,6

Enslig forsørger

74,1

7,2

13,4

17,4

2,2

Alder yngste barn

0–5 år

64,4

28,0

37,6

39,7

6,6

6–17 år

77,5

-

5,0

9,6

0,7

Antall barn (0–17 år)

1 barn

74,7

6,2

10,7

14,3

2,1

2 barn

74,1

8,7

17,6

23,1

2,5

≥3 barn

68,3

12,4

25,9

27,6

3,0

Flerfamiliehushold med barn

20,2

4,5

6,6

7,4

1,1

Alder yngste barn

0–5 år

18,5

9,4

12,2

11,5

2,0

6–17 år

21,7

-

1,6

3,7

0,3

Antall barn (0–17 år)

1 barn

24,4

5,0

7,4

7,5

1,0

2 barn

16,4

3,6

5,4

7,8

1,3

≥3 barn

13,9

4,3

6,1

6,1

1,0

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Tabell 1.28 viser at i gjennomsnitt for gruppen som helhet er støtten (via disse ytelsene) på over 40 000 kroner. Særlig siden overgangsstønaden i hovedsak går til foreldre med små barn, mottar enslige forsørgere med små barn en klart større andel av støtten enn dem som har større barn.

Tabell 1.29 viser at det bare er rundt 74 prosent av dem som vi har klassifisert som enslige forsørgere som mottar utvidet barnetrygd. Tabellen viser videre at overgangsstønaden mottas av rundt 13 prosent av enslige forsørgere med barn 0–17 år og av 38 prosent av enslige forsørgere med barn 0–5 år. Stønad til barnetilsyn mottas av 17 prosent av enslige forsørgere med barn 0–17 år og 40 prosent når populasjonen er enslige forsørgere med barn 0–5 år.

Tabell 1.29 Gjennomsnittlige ytelser særlig rettet mot husholdninger med enslige forsørgere. Husholdninger med barn 0–17 år. Yngste barns alder og antall barn

Husholdningstype

Disponibel inntekt

Ordinær barnetrygd

Utvidet barnetrygd

Småbarnstillegg

Overgangsstønad

Stønad til barnetilsyn

Utdanningsstønad

Alle husholdninger

782 600

19 700

1 900

100

4 200

800

100

Enslig forsørger

433 000

16 400

8 600

400

16 400

2 700

300

Alder yngste barn

0–5 år

362 800

18 100

7 300

1 700

50 100

6 200

900

6–17 år

457 400

15 800

9 000

-

4 600

1 400

100

Antall barn (0–17 år)

1 barn

426 800

11 800

8 600

400

13 500

1 800

300

2 barn

443 500

23 300

8 600

500

20 000

4 200

300

≥3 barn

456 700

38 100

8 000

800

32 200

5 200

400

Flerfamiliehushold med barn

884 400

14 400

2 300

300

8 600

1 000

200

Alder yngste barn

0–5 år

966 200

17 800

2 100

600

17 000

1 600

400

6–17 år

811 400

11 400

2 500

-

1 200

500

50

Antall barn (0–17 år)

1 barn

782 100

7 500

2 800

300

10 000

900

200

2 barn

1 003 300

17 400

1 900

200

6 400

1 300

200

≥3 barn

993 800

31 600

1 700

300

8 600

1 200

250

Flerfamiliehusholdninger er alle (privat)husholdninger der personer bor sammen uten å være ektefeller, registrerte partnere, samboere, og/eller som foreldre og barn (uansett barnets alder). Husholdninger med tre generasjoner regnes som flerfamiliehushold.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Tabell 1.30 viser hvordan mottak av de ulike ytelsene til enslige forsørgere samvarierer med plassering i inntektsfordelingen, for (alle) familier med barn 0–17 år. Vi ser at ytelsene i stor grad treffer dem med lavest inntekt, som både skyldes profilen til ytelsene internt blant enslige forsørgere og enslige forsørgeres plassering i inntektsfordelingen. Når det gjelder det siste, se for eksempel tabell 1.9.

Tabell 1.30 Fordeling av personer (i prosent) etter inntektstype i inntektsdesilene. Husholdninger med barn 0–17 år og husholdninger med barn 0–5 år

Desilgruppe

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle personer i husholdninger med barn 0–17 år

Antall, 1000 personer

10

10

10

10

10

10

10

10

10

10

Ordninger for enslige forsørgere

Overgangsstønad>1 G

41

29,6

31,8

14,0

6,9

4,1

4,2

3,6

3,1

1,7

1,1

Utvidet barnetrygd>0

293

18,3

22,6

16,1

11,4

8,4

6,6

5,3

4,6

3,6

3,1

Småbarnstillegg>0

36

25,6

32,4

14,8

8,6

5,0

4,6

3,2

3,3

1,7

0,9

Stønad til barnetilsyn>0

103

19,4

26,8

18,3

11,0

8,0

5,6

4,5

3,6

2,0

0,8

Utdanningsstønad>0

11

31,6

31,7

13,3

3,7

3,4

4,9

4,7

3,6

2,8

0,4

Alle personer i husholdninger med barn 0–5 år

Antall, 1000 personer

10

10

10

10

10

10

10

10

10

10

Ordninger for enslige forsørgere

Overgangsstønad>1 G

34

18,7

32,9

18,5

7,6

5,8

3,5

5,1

4,0

2,3

1,7

Utvidet barnetrygd>0

78

18,4

26,4

18,5

10,8

7,3

4,3

4,8

4,7

2,8

2,0

Småbarnstillegg>0

36

16,8

30,7

19,7

9,7

6,8

3,8

4,7

4,4

2,0

1,4

Stønad til barnetilsyn>0

66

13,4

25,0

20,3

12,0

9,0

6,1

5,6

4,5

3,1

1,2

Utdanningsstønad>0

9

20,8

31,2

16,9

6,2

4,6

2,5

7,4

5,1

3,3

2,0

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Tabell 1.31 oppsummer fordelingsprofilen på ytelsene for enslige forsørgere, målt i ekvivalente størrelser, i to forskjellige populasjoner − blant alle familier med barn 0–17 år og blant enslige forsørgere med barn 0–17 år. Gitt at mange enslige forsørgere befinner seg i den nedre delen av fordelingen blant familier med barn, ser en som forventet (i det øvre panelet) at ytelsen i større grad mottas av familier med lave inntekter. Men også når det begrenses til de enslige forsørgerne (nedre panel), ser vi at ytelsene i stor grad treffer familier med lav inntekt.

Tabell 1.31 Gjennomsnittlige ytelser til enslige forsørgere i desiler av inntekt, ekvivalensjusterte beløp. Husholdninger med barn 0–17 år og enslige forsørgere med barn 0–17 år

Ekvivalensjusterte beløp

Alle personer i husholdninger med barn 0–17 år

Desil

Disponibel inntekt

Barnetrygd

Overgangsstønad

Stønad til barnetilsyn

Utdanningsstønad

1

157 200

13 000

5 700

600

100

2

242 100

13 100

6 600

1 000

100

3

283 600

12 100

2 800

800

100

4

316 200

11 400

1 400

500

0

5

345 100

10 700

700

300

0

6

374 000

10 300

700

200

0

7

405 800

9 900

600

200

0

8

446 000

9 600

500

100

0

9

508 700

9 400

300

100

0

10

767 500

9 500

100

0

0

Personer i husholdninger med enslige forsørgere og barn 0–17 år

1

118 000

16 500

8 500

900

100

2

189 600

18 400

18 100

1 800

300

3

216 400

18 600

23 900

2 800

600

4

239 100

18 300

19 600

2 700

300

5

258 900

18 100

14 900

2 700

300

6

279 900

17 600

12 000

2 600

300

7

303 700

17 200

7 000

2 300

200

8

333 200

16 600

4 000

1 600

100

9

377 400

16 100

1 800

700

0

10

546 900

15 500

900

200

0

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

1.5.4 Støtte via subsidiering av barnehager

Som vist i tabell 1.15 og figur 1.2, går en stadig større andel av støtten til barnefamiliene via subsidiert barnepass. Ifølge Lunder (2015) er tilskuddssatser for barnehagene 196 169 kroner per barn for små barn og 94 695 kroner for store barn i 2016. Som allerede diskutert, forsøker vi ikke å tallfeste verdien av barnehagetjenesten for hver enkelthusholdning, men fokuserer i stedet på hvordan utgiftene til barnehage påvirker husholdningenes privatøkonomi.[866] Effekten av endringer i subsidier eller endringer i foreldrebetaling er to sider av samme sak, så lenge kvaliteten på barnehagetjenesten (kostnadene totalt sett) er uendret. Dermed kan fordelen av gratis barnehage, som vi kommer tilbake i avsnitt 6, håndteres som en økning i disponibel inntekt etter barnehageutgifter.

Regulering av foreldrebetaling i barnehage gjøres ved nasjonalt fastsatte maksimal-priser, samt (siden 2015) en nasjonal ordning for inntektsmoderasjon. Inntektsprøving er basert direkte på total husholdningsinntekt, uten å skille mellom husholdninger med enslige forsørgere og parhusholdninger. Dette gjør at det i større grad er enslige forsørgere enn parhusholdninger som drar fordel av ordningen. I tillegg har enslige forsørgere med arbeidsinntekt under 6 G rett til stønad til barnetilsyn, som innebærer at 64 prosent av de dokumenterte utgiftene til barnehage (og eventuelt annet barnepass) betales av det offentlige. Dagens moderasjonsordning har en skarp inntektsgrense for gratis kjernetid på 417 000 i 2016, og en inntektsmoderasjonsordning som medfører at utgiftene for ett barn i barnehage ikke skal overstige 6 prosent av husholdningsinntekten.

I oversikten over anvendte simuleringsmodeller (i avsnitt 3) ble det vist til at foreldrebetalingen i barnehager beregnes ved modellkonseptet LOTTE-Barn (Lian, Vattø og Thoresen, 2017). Modellen nyttiggjør seg av indirekte informasjon om hvem som bruker barnehager, via informasjon om familienes bruk av foreldrefradrag og mottak av kontantstøtte, og simulerer deretter husholdningenes utgifter til barnehage ved å bruke gjeldene regler for maksimalpris og nasjonale moderasjonsordninger. Alle barn som er 0 år per 31.12 tilordnes for enkelthets skyld ingen barnehageplass, mens barn som er 6 år per 31.12 tilordnes maksimalt en halvårsplass i barnehagen over året, under antakelsen at alle disse barna starter på skolen i august. Selv om antall barnehageplasser undervurderes med omtrent 4 prosent i modellen (sannsynligvis på grunn av gratisplasser og plasser som betales av andre enn foreldrene), mener vi at modellen gir et godt anslag for husholdningenes faktiske utgifter til barnehage.

Foreldrebetaling i barnehage påvirker stønad til barnetilsyn og skattereduksjon ved foreldrefradraget, og vi diskuterer derfor effekter av disse ordningene samlet sett. Det følger at netto foreldrebetaling er brutto foreldrebetaling fratrukket eventuell stønad til barnetilsyn og skattereduksjon ved den delen av foreldrefradraget som tilskrives barnehageutgifter.[867]

Tabell 1.32 viser hvordan foreldrenes utgifter til barnepass fordeler seg over husholdninger med barn i aldersgruppen 0–6 år.[868] Tabellen viser husholdningenes gjennomsnittlige utgifter til barnehage, fordelt etter forsørgerstatus og antall barn i førskolealder. Brutto foreldrebetaling per barn i barnehage er på maksimalt 29 205 kroner per barn. Men på grunn av ordninger for inntektsmoderasjon og søskenmoderasjon, i tillegg til at andelen av barna som benytter (betalt) barnehageplass er på omtrent 0,7, er de gjennomsnittlige utgiftene lavere. I gjennomsnitt utgjør husholdningenes brutto utgifter til barnehage om lag 23 000 kroner for par med ett barn og i overkant av 40 000 kroner for par med to barn. Etter å ha tatt hensyn til foreldrefradrag og stønad til barnetilsyn, er foreldrenes faktiske utgifter redusert til om lag 16 000 kroner og 29 000 kroner årlig, for henholdsvis par med ett og to barn. Skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget demper effekten av søskenmoderasjon (særlig for husholdninger som betaler full pris i barnehage) ved at maksimalgrensen i foreldrefradraget er lavere for barn nummer 2 og 3.

Tabell 1.32 viser at brutto foreldrebetaling i barnehage er lavere for enslige forsørgere. Stønad til barnetilsyn for enslige forsørgere fører til at netto foreldrebetaling i barnehage reduseres ytterligere. Tabell 1.33 viser de gjennomsnittlige barnehageutgiftene når populasjonen begrenses til husholdninger som betaler for 1, 2 eller 3 fulltidsplasser.

Tabell 1.32 Gjennomsnittlig foreldrebetaling, husholdninger med barn 0–6 år. Forsørgerstatus og antall barn 0–6 år

Forsørgerstatus

Antall barn

(0–6 år)

Brutto foreldrebetaling

Foreldrefradrag¹

Stønad til barnetilsyn

Netto foreldrebetaling²

I prosent av inntekt

Par med barn

1 barn

22 700

4 500

100

16 300

2,1

2 barn

40 500

8 000

100

28 600

3,5

≥3 barn

45 200

9 500

100

30 700

3,8

I alt

28 500

5 700

100

20 200

2,6

Enslig forsørger

1 barn

12 600

1 700

3 400

5 800

1,2

2 barn

19 700

2 700

5 100

8 900

1,7

≥3 barn

21 500

2 600

7 000

7 800

1,5

I alt

13 800

1 900

3 700

6 300

1,3

¹ Beløpene gjenspeiler skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget.

² Netto foreldrebetaling under forutsetning om at foreldrefradraget for barn i aldergruppen 0–6 år benyttes til å dekke brutto foreldrebetaling i husholdningen inntil fastsatte grenser.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Tabell 1.33 Gjennomsnittlig brutto og netto foreldrebetaling i barnehage, gitt fulltidsplass i barnehage.

Forsørgerstatus

Antall barn i barnehage

Brutto foreldrebetaling

Netto foreldrebetaling¹

Par med barn

1 barn

30 700

22 000

2 barn

54 000

38 100

≥3 barn

70 600

48 000

I alt

38 500

27 300

Enslig forsørger

1 barn

19 400

8 900

2 barn

34 600

15 600

≥3 barn

40 600

14 700

I alt

21 900

10 000

¹ Netto foreldrebetaling under forutsetning om at foreldrefradraget for barn i aldergruppen 0–6 år benyttes til å dekke brutto foreldrebetaling i husholdningen, begrenset av fastsatte grenser.

Personer som bor alene sammen med barn regnes som enslige forsørgere. Barn med delt bosted vil kun være registrert i en av husholdningene.

Videre viser tabell 1.34 hvordan utgifter til barnepass i barnehage fordeler seg over inntektsdesiler når inntekter og beløp er ekvivalensjusterte. Vi ser at netto foreldrebetaling i barnehage øker med inntekten, selv om antall barn i førskolealder (0–6 år) i gjennomsnitt er noe høyere blant inntektsgruppene i nedre del av fordelingen (se tabell 1.10). Vi ser også at netto foreldrebetaling i barnehage i prosent av inntekt (i gjennomsnitt) er relativt lik over store deler av inntektsfordelingen, med unntak av desilgruppe 10.

Tabell 1.34 Gjennomsnittlige kostnader til barnetilsyn i desiler, ekvivalensjusterte beløp. Husholdninger med barn 0–6 år

Desilgruppe

Ekv inntekt

Brutto foreldrebetaling

Foreldrefradrag¹

Stønad til barnetilsyn

Netto foreldre-betaling²

I prosent av ekv. inntekt

1

144 300

5 900

1 100

300

3 600

2,5

2

220 100

10 400

1 900

800

6 600

3,0

3

259 700

12 300

2 300

700

8 100

3,1

4

291 400

13 500

2 600

500

9 200

3,2

5

318 900

13 900

2 700

300

9 700

3,0

6

346 000

14 000

2 800

100

9 900

2,9

7

375 600

14 100

2 800

100

10 000

2,7

8

413 100

13 700

2 700

0

9 800

2,4

9

471 400

14 000

2 800

0

10 000

2,1

10

706 600

14 100

2 800

0

10 000

1,4

¹ Beløpene gjenspeiler skattereduksjonen som følge av foreldrefradraget.

² Netto foreldrebetaling under forutsetning om at foreldrefradraget for barn i aldergruppen 0–6 år benyttes til å dekke brutto foreldrebetaling i husholdningen, begrenset av fastsatte grenser.

1.5.5 Fordeling av foreldrepenger

Foreldrepenger skal sikre inntekten til foreldre i forbindelse med fødsel og adopsjon. Den samlede foreldrepengeperioden er på 49 uker med 100 prosent dekningsgrad eller 59 uker med 80 prosent dekningsgrad. Foreldrepengene må benyttes innen barnet er 3 år. Mor opparbeider seg en rett til foreldrepenger hvis hun har vært yrkesaktiv og har hatt pensjonsgivende inntekt i minst 6 av de 10 siste månedene. Far har rett til fedrekvote hvis mor har opparbeidet seg rett til foreldrepenger.

Foreldrepengeperioden består av fedrekvoten, mødrekvoten og fellesperioden. Mødrekvoten består av 10 uker, hvorav seks uker må tas rett etter fødselen. Mor må i tillegg ta 3 uker av foreldrepengeperioden før termin. Fedrekvoten har endret seg noe de siste årene. Den ble satt til 12 uker i 2011, til 14 uker i 2013 og tilbake til 10 uker i 2014. Fellesperioden er de ukene som blir igjen når de 3 ukene før terminen, mødrekvote og fedrekvote er trukket ifra.

Foreldrepengeperioden er fleksibel. Den kan utsettes eller kombineres med arbeid eller ferie. Det er også mulig for mor og far å ta deler av den samtidig. Foreldrepenger kan gis ved adopsjon, men det er utelatt her. Legg også merke til at vi her presenterer tall for året 2013, og ikke for 2016, som i resten av publikasjonen. Det er modellen LOTTE-Trygd som anvendes i dette avsnittet, og datagrunnlaget i modellen er FD-Trygd, se for eksempel Hansen, Hetland og Sivertstøl (2013).

Tabell 1.35 viser fordelingen av foreldrepenger etter kjønn i 2013. Det er viktig å merke seg at tabellen ikke viser det totale beløpet foreldrepenger et individ får i forbindelse med en fødsel, men kun det som ble registrert i 2013. Tabellen viser at det er et godt samsvar mellom antall personer registrert i LOTTE-Trygd og det som rapporteres fra NAV. Antall uker med foreldrepenger er justert til 100 prosent dekningsgrad. En ser av tabellen at kvinner mottar foreldrepenger i 19,4 uker i gjennomsnitt, mens menn får støtte i 11,4 uker. Dette er mindre enn den fastsatte foreldrepengeperioden, noe som skyldes at de fleste som er registrert med foreldrepenger i 2013 mottok dette over flere kalenderår.

Tabell 1.35 Gjennomsnittlig antall uker med foreldrepenger, gjennomsnittlig inntekt og gjennomsnittlig utbetalt beløp etter kjønn, 2013

Antall personer

Antall personer

Gjennomsnitt

NAV

LOTTE-Trygd

Uker¹

Inntekt etter skatt

Utbetalt beløp

Kvinner

85 740

85 917

19,4

324 299

123 129

Menn

59 305

59 305

11,4

462 943

72 242

I alt

145 045

145 222

16,0

380 918

102 348

¹ Uker er justert til antall uker med 100 % dekningsgrad

Tabell 1.36 viser antall uker totalt med foreldrepenger for personer som antas å ha avsluttet sin foreldreperiode i 2013. I gjennomsnitt mottar kvinner foreldrepenger i 37,4 uker og menn i 14,9 uker. Summen av gjennomsnittene er 52,3 uker, hvilket er noe mer enn foreldreperioden på 49 uker. Dette kan til dels skyldes at FD-Trygd ikke angir foreldrepenger i forbindelse med hver fødsel, slik at vi ikke alltid klarer å skille helt mellom flere overlappende foreldrepengeperioder.

Tabell 1.36 Gjennomsnittlig antall uker totalt med foreldrepenger for personer som antas å ha avsluttet sin foreldrepengeperiode i 2013, etter kjønn

Antall personer

Antall

LOTTE-Trygd

Uker¹

Kvinner

42 119

37,4

Menn

38 784

15,0

Sum

80 903

52,4

¹ Uker er justert til antall uker med 100 % dekningsgrad

Tabell 1.37 viser gjennomsnittlig antall uker med foreldrepenger, inntekt etter skatt og utbetalt beløp i løpet av kalenderåret 2013 (tilsvarende som i tabell 1.35), fordelt over ulike husholdningstyper. Antall uker med foreldrepermisjon er høyere for enslige forsørgere, 21 uker, enn for andre husholdninger (16 uker). Antall uker med foreldrepermisjon blant enslige forsørgere er også noe høyere enn gjennomsnittet for mødre som mottar foreldrepenger (se tabell 1.35). Dette skyldes til dels at fedrene i parhusholdningene tar ut mer permisjon enn fedrekvoten, og til dels at enslige kvinner i noen tilfeller kan få overført fedrekvoten. Vi ser videre at gjennomsnittlig antall uker med foreldrepenger ikke ser ut til å variere med antall barn i husholdningen.

Tabell 1.37 Gjennomsnittlig antall uker med foreldrepenger, gjennomsnittlig inntekt etter skatt og gjennomsnittlig utbetalt beløp for personer i noen utvalgte husholdningstyper, 2013

Antall

Gjennomsnitt per person

Husholdningstype

Uker per person

Inntekt etter skatt

Utbetalt beløp

Enslig med barn

4 614

21,0

349 840

116 806

Par

med 1 barn

50 436

16,2

362 473

104 574

med 2 barn

53 572

15,8

391 612

103 375

med 3 barn

20 826

15,8

417 704

100 488

med 4+ barn

4 785

16,2

412 316

96 611

Tabell 1.38 viser hvordan totalt antall uker med foreldrepenger og utbetalt beløp varierer blant husholdninger som mottar enten foreldrepenger eller engangsstøtte. Par som får engangsstøtte er inkludert fordi de potensielt kan motta foreldrepenger, dersom kravet om at mor må ha vært yrkesaktiv fjernes. Enslige forsørgere som mottar engangsstøtte er ikke inkludert i tabellen. Tabellen viser hvordan utbetalt beløp varierer med disponibel inntekt. Inntektsgrupperingen er basert på ekvivalensjustert disponibel inntekt, i husholdninger som mottok foreldrepenger i 2013. Vi ser at antall uker med foreldrepenger er lavest blant de med lavest husholdningsinntekt. Det ekvivalensjusterte beløpet som utbetales stiger med inntekt. Utbetaling av foreldrepenger som andel av inntekten er høyest for personer i desilgruppe 4 og desilgruppe 5. De mottar en ekvivalensjustert utbetaling som er om lag 21 prosent av ekvivalensinntekten. Merk at mens utbetaling av foreldrepenger er en nettoutgift for staten, så representerer det en ren erstatning av inntekt for personer som tjener mindre enn 6 G. De opplever således ikke en endring i inntekt ved permisjonen.

Tabell 1.38 Gjennomsnittlig utbetalt foreldrepenger i desiler for personer i husholdninger med barn som gir rett til foreldrepenger eller engangsstøtte, ekvivalensjusterte beløp, 2013¹

Desilgruppe

Ekv. justert disponibel

inntekt

Uker med foreldrepenger per husholdning¹

Ekv.justert utbetalt

beløp

I prosent av ekvivalent inntekt

1

168 828

14,8

33 632

19,9

2

239 017

19,8

48 637

20,3

3

274 724

21,4

56 258

20,5

4

302 191

22,2

62 853

20.8

5

326 939

22,6

67 676

20,7

6

351 701

22,2

70 405

20,0

7

380 057

22,4

76 267

20,1

8

415 509

21,8

79 262

19,1

9

468 690

21,6

83 326

17.8

10

663 767

21,0

85 927

12,9

¹ Tabellen viser tall for 112 906 husholdninger som enten mottok foreldrepenger eller var par som mottok engangsstøtte i 2013.

1.6 Effekter av endringer i støtten

1.6.1 Generelt om betinging av ytelser

Skatte- og overføringssystemet betinger på flere kjennetegn enn kun inntekten til personene. Skattebyrden for den enkelte skattyter avhenger både av inntekt og andre karakteristikker ved personen. For eksempel har enslige forsørgere et eget fradrag, som følge av at det er antatt at denne gruppen har lavere skatteevne enn andre deler av befolkningen.

Fra et annet perspektiv kan slike kjennetegn være nyttige for å kunne redusere det økonomiske effektivitetstapet ved omfordeling. Det betyr at en anvender kjennetegn ved individene, som at en er enslig forsørger, for å omfordele inntekt. I et samfunnsøkonomisk optimal-skatt perspektiv er problemet at en ikke observerer skatteevnen direkte men primært beskatter inntekten. Et resultat av dette er at personer med høy skatteevne kan tenkes å arbeide mindre for å redusere beskatningen. Gitt dette, kan det være en fordel å finne frem til andre kjennetegn (enn inntekt) som er assosiert med skatteevne. Mankiw og Weinzierl (2010) drar dette poenget ut i en ytterlighet når de diskuterer om skatt på personers høyde kan være fornuftig.[869] En viktig argumentasjon er da at beskatning av personers høyde gir ingen uheldige insentivvirkninger.

Inntekt er med andre ord ikke noe ideelt mål som utgangspunkt for omfordeling. I denne sammenhengen er det viktig å være oppmerksom på at når skattesystemet allerede inneholder skattesatser som avhenger av inntekt (progressivt system), kan det å gi overføringer til barnefamilier som også avhenger av inntekt, gi svært høye marginalskatter. En inntektsprøvd ordning der det gis 3 000 kr i måneden (36 000 kr per år) til husholdninger med husholdningsinntekt under 400 000, som avtrappes i intervallet fra 400 000 kr til 500 000 kr, gir en effektiv marginalskatt på foreldrenes inntekt på over 70 prosent i dette intervallet. Det betyr at hvis du øker arbeidsinntekten med 1 kr vil du kun sitte igjen med om lag 30 øre i økt inntekt. Dette fordi marginalskatten på arbeidsinntekt er på omtrent 35 prosent, i tillegg til at familien (på grunn av inntektsprøvingen) taper 36 prosent (36 000 delt på 100 000) av en krone for hver krone arbeidsinntekten øker innenfor dette inntektsintervallet.

Vi kommer tilbake til vridninger i arbeidstilbudet i beskrivelsene av ulike metoder for inntektsprøving av barnetrygden.

1.6.2 Behovsprøving av barnetrygd

1.6.2.1 Alternativer for skattlegging og inntektsprøving

For i større grad å rette barnetrygden mot barnefamilier med lavere inntekter, kan en vurdere å beskatte eller inntektsprøve ordningen.[870] Dette har vært diskutert en rekke ganger tidligere, blant annet i NOU 1988: 24 Inntektsdannelsen i Norge, NOU 1993: 11 Mindre til overføringer – mer sysselsetting, NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier og NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget.

Kornstad og Thoresen (2004) diskuterer ulike modeller for hvordan dette kan gjøres i Norge, og beskriver hvordan de ulike alternativene for behovsprøving virker på inntektsfordelingen og på mødrenes arbeidstilbud. Analysen viser at mødrenes arbeidstilbud reduseres relativt kraftig av å innføre ulike former for behovsprøving. Analysene er gjennomført for inntektsåret 1994, da mødres yrkesdeltakelse og arbeidstid var lavere enn i dag. Gjennomgangen av litteraturen om arbeidstilbud og familiepolitikk, i avsnitt 2, illustrerer også at effekter til en viss grad kan være situasjonsbestemte, og det er nærliggende å tro at responsene kan være annerledes i dag enn hva Kornstad og Thoresen fant. I det følgende skal vi derfor oppdatere deler av analysene i Kornstad og Thoresen (2004) ved å bruke arbeidstilbudsmodellen LOTTE-Arbeid.

Vi gjør oppmerksom på at det er i hvert fall to viktige momenter i diskusjonen av barnetrygdens utforming som det ikke blir ytterligere fokusert på i det følgende. For det første at barnetrygden (hovedsakelig) er en inntektsoverføring til kvinner og for det andre at inntektsprøving av offentlige overføringer kan medføre stigmatisering. Stigmatisering referer seg til «sosialpsykologiske» kostnader ved å motta en inntektsprøvd ytelse, se for eksempel Garfinkel (1982), og er et argument for å opprettholde universelle ordninger. At barnetrygden overføres til kvinner har nok historisk vært en medvirkende årsak til dens popularitet. Lundberg, Pollak og Wales (1997) finner sterke indikasjoner på at en overgang til en mer «kvinneorientert» stønadsordning i Storbritannia førte til endring i utgifter til kvinner og barns klær, på bekostning av menns kleskjøp.

Det er hovedsakelig to typer behovsprøving som diskuteres – skattlegging av barnetrygden som lønn og ulike alternativer for inntektsprøving av ytelsen. Ved skattlegging legges barnetrygden inn i lønnsinntekten og beskattes som personinntekt. Dette betyr at reduksjonen i barnetrygd er avhengig av mottakerens inntektsnivå og tilhørende marginalskatt. Ved inntektsprøving reduseres barnetrygden i stedet ved fastsatte inntektsgrenser eller inntektsintervall, basert på husholdningens inntekt. Sannsynligvis er det høyere administrative kostnader knyttet til å innføre inntektsprøvd barnetrygd enn å bruke det eksisterende skattesystemet til å skattlegge ytelsen.

I det følgende beskriver vi former for skattlegging og inntektsprøving nærmere, før vi diskuterer fordelingseffekter og arbeidstilbudsresponser av de ulike alternativene.

1.6.2.2 Skattlegging

I det følgende skal vi fokusere på skattlegging av barnetrygd som mors arbeidsinntekt. Alle alternativer for behovsprøving, både skattlegging og inntektsprøving, har et provenynøytralt alternativ. Provenynøytralitet oppnås ved at satsene er hevet til et nivå som sikrer at utgiftene til ordningen er den samme som i utgangssituasjonen. Tabell 1.39 viser at provenøytralitet ved skattlegging av barnetrygden oppnås ved å multiplisere satsene med om lag 1,5. De totale simulerte utgiftene til barnetrygd i 2016 er på om lag 14,4 mrd. kroner.[871]

Tabell 1.39 Oversikt over provenyer og satser, 2016-referansen og skattlegging av barnetrygden

Referanse

Skattlegge

Skattlegge, provenynøytralt

Faktor x sats

1,0

1,0

1,52

Totalt proveny, barnetrygd, mrd. kr

14,4

9,5

14,4

Figur 1.3 viser hvordan barnetrygd etter skatt påvirkes for en familie med ett barn, avhengig av mors lønnsinntekt, når den beskattes. Det følger av en slik form for behovsprøving, at barnetrygden etter skatt følger marginalskatten på lønn. For eksempel, når maksimal marginalskatt, som er 46,9 prosent i 2016, nås på inntekter i overkant av 900 000 kroner, så forsvinner bortimot halvparten av barnetrygden i skatt, siden barnetrygden legges til lønnsinntekten.

Figur 1.3 Utbetalt barnetrygd for ett barn når den beskattes som lønnsinntekt

1.6.2.3 Inntektsprøving

Når det gjelder prøving av barnetrygd mot inntekt, er det husholdningsinntekt, dvs. inntektene til alle medlemmer i husholdningene, som danner basis for inntektsprøvingen. Det anvendes en bred definisjon av inntekt, som inkluderer lønnsinntekter, kapitalinntekter, næringsinntekter og pensjoner. Inntektsbegrepet er nær det som anvendes ved inntektsprøving av foreldrebetaling i barnehager, etter nåværende regler.

I tabell 1.40 gir vi en samlet oversikt over 7 ulike varianter for prøving av barnetrygden mot inntekt, mens tabell 1.41 gir en oversikt over de samme 7 ulike variantene for inntektsprøving, men med den forskjell at satsen for barnetrygd før inntektsprøving økes slik at provenyet for ordningene fortsatt er på 14,4 mrd. kroner, dvs. såkalte provenynøytrale endringer. Alle alternativene må tolkes som konstruerte eksempler for å illustrere effekter på fordeling og arbeidstilbud. Eksemplene er laget for å illustrere avveining mellom målretting og effekter på marginalskatter. Med hensyn til det siste, skal vi komme tilbake til arbeidstilbudseffektene senere i avsnittet.

I alternativene 1, 2, 3 og 4 er det valgt en relativ høy inntektsgrense på 750 000 kroner, mens det i alternativene 5, 6 og 7 er en lav inntektsgrense, på 450 000 kroner. Når inntektsprøvingen starter ved en lav inntektsgrense (450 000 kroner i brutto familieinntekt) multipliseres barnetrygdsatsene med 2 (før inntektsprøving) for å opprettholde et relativt høyt utgiftsnivå.[872] De samme inntektsgrensene, på henholdsvis 750 000 kroner og 450 000 kroner, gjelder også for de provenynøytrale alternativene, som benevnes 1P-7P, se tabell 1.41.

Det som skiller alternativene 1, 2, 3 og 4 fra hverandre, er at avkortningen av barnetrygden over inntektsgrensen på 750 000 varierer. I alternativ 1 mister husholdningene halvparten av barnetrygden ved inntekt på nøyaktig 750 000 kroner, mens resten forsvinner ved inntekt på over 1,5 millioner. I alternativ 2 mister husholdningene halvparten av barnetrygden gradvis i et inntektsintervall fra 750 000 kroner til 800 000 kr, og deretter resten av barnetrygden i et inntektsintervall fra 1 500 000 kroner til 1 550 000 kroner. I alternativ 3 avtrappes barnetrygden gradvis over et stort inntektsintervall fra 750 000 kroner til 1 500 000 kroner.

De tre ulike avkortningsvariantene, i alternativene 1, 2 og 3, illustrerer avveininger når det gjelder å designe ordninger med inntektsprøving. Når en, som i alternativ 1, mister halvparten av barnetrygden når inntekten overstiger 750 000 kroner, foregår avkortningen over et kort inntektsintervall med ekstremt høye marginalskatter. I alternativ 3 derimot avkortes stønaden over et langt inntektsintervall, som betyr en moderat økning i marginalskattene. Alternativ 2 gir en mellomløsning.

I alternativ 1 er det skarpe grenser, som gjør at den effektive marginalskatten er langt over 100 prosent, dvs. husholdninger vil tape inntekt ved å øke arbeidsinntekten rett over inntektsgrensen. En husholdning med ordinær barnetrygd for to barn med 745 000 kroner i husholdningsinntekt mottar 24 000 kroner i barnetrygd, som gir en total inntekt på 775 000 kroner, mens en husholdning med 755 000 kroner i husholdningsinntekt mottar 12 000 kroner i barnetrygd, som gir en lavere total inntekt (på 770 000 kroner). En slik skarp inntektsgrense gir derfor uheldige fordelingsmessige konsekvenser rundt inntektsgrensen, og kan gi uheldige tilpasninger i arbeidstilbud eller i rapportering av inntekt. En slik ordning vil ventelig stå svakt legitimitetsmessig.

For å unngå at marginalskatten ved inntektsgrensene blir uendelig høy, innebærer alternativ 2 at barnetrygden avkortes i et inntektsintervall på 50 000 kroner. Det betyr at en familie som mottar 24 000 kroner i barnetrygd totalt, får 24 prosent marginalskatt (12000/50000) på lønnsinntekt (i tillegg til ordinær marginalskatt) i et inntektsintervall fra 750 000 kroner til 800 000 kroner. Det betyr at de mister 24 øre av barnetrygden for hver krone de tjener i intervallet. Det betyr også at den effektive marginalskatten for mottakeren går opp med 24 prosent i dette inntektsintervallet. Deretter mister de resten av barnetrygden på familieinntekt over 1 500 000 kroner på samme måte.

I alternativ 3 er avkortningen enda slakere siden barnetrygden avkortes gradvis over hele intervallet fra 750 000 kroner til 1 500 000 kroner i husholdningsinntekt. Det betyr at en familie som mottar 24 000 kroner i barnetrygd totalt, opplever en økning i marginalskatten på 3,2 prosent (24000/750000) på lønnsinntekt, men til gjengjeld over et langt inntektsintervall, fra 750 000 kroner til 1 500 000 kroner. De tre første alternativene i tabell 1.40 er også beskrevet i figur 1.4.

Tabell 1.40 Oversikt over ulike provenynøytrale alternativer for inntektsprøving av barnetrygd

Inntektsprøving

Alt. 1P

Alt. 2P

Alt. 3P

Alt. 4P

Alt. 5P

Alt. 6P

Alt. 7P

Faktor x sats

1,66

1,62

1,57

1,57

6,02

5,23

2,59

Inntektsgrense 1 (tusen kr)

750

750

750

750

450

450

450

Inntektsgrense 2 (tusen kr)

1500

1500

Fast avkortningsintervall, (tusen kr)

[0]

[50]

[750]

[0]

[50]

Fast avkortning pr krone

5 øre

10 øre

Totalt proveny, barnetrygd, mrd. kr

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

Figur 1.4 Illustrasjon av alternative modeller for inntektsprøving av barnetrygden

Alternativ 4 avviker fra alternativene 1, 2 og 3 ved at det anvendes fast avkortning, framfor et fast inntektsnivå hvor ordningen opphører. Det tas 5 øre av barnetrygden for hver krone familien tjener over en inntektsgrense. Det innebærer at marginalskatten øker med en fast prosent (5 prosent) for personer med inntekt over 750 000 kroner, uavhengig av antall barn i husholdningen. Ved hvilket inntektsnivå ordningen opphører avhenger dermed av antall barn det mottas barnetrygd for.

Alternativene 5, 6 og 7 tilsvarer avkortningen i henholdsvis alternativene 1, 2 og 4, men nå ved en vesentlige lavere inntektsgrense, på 450 000 kroner. Vi har derfor, som allerede nevnt, i alternativene 5, 6 og 7 doblet dagens sats før inntektsprøving. I alternativ 5 faller hele ordningen bort ved inntekt over 450 000 kroner, mens alternativ 6 innebærer at det avkortes over et intervall på 50 000 kroner, og barnetrygden faller derfor helt bort ved inntekt over 500 000 kroner. I alternativ 7 anvendes det en fast avkortning på 10 øre av barnetrygden for hver krone familien tjener over en inntektsgrense, i stedet for at ordningen opphører ved et fast inntektsnivå. Dermed øker marginalskatten med en fast prosent (10 prosent), uavhengig av antall barn i husholdningen.

De provenynøytrale alternativene for inntektsprøving, fra alternativ 1P til alternativ 7P, følger samme oppsett for inntektsgrenser og avkortning som i alternativene 1–7. Den eneste forskjellen er at barnetrygd før inntektsprøving nå er skalert opp med en faktor, slik at alle alternativene gir det samme provenyet som dagens universelle barnetrygd. Vi ser at særlig i alternativ 5P og i alternativ 6P må barnetrygden multipliserer med en svært høy faktor for å oppnå samme proveny, henholdsvis 6 og 5 ganger dagens barnetrygdsats. Merk at det ikke er tatt høyde for atferdseffekter i provenyanslaget, som kan ventes å være svært store for disse alternativene. Atferdseffekter diskuteres senere.

I tabell 1.40 ser vi at slakere avkortning av barnetrygd, som ventet, koster mer, se provenyanslagene i tabellen. Vi ser også at til tross for at det er en dobling av satsen av barnetrygd før inntektsprøving i alternativene 5, 6 og 7, gir alternativene 5 og 6 langt lavere utgifter enn alternativene 1, 2 og 3. Dette gjenspeiler at det er langt flere husholdninger med husholdningsinntekt mellom 450 000 kroner og 750 000 kroner, enn det er husholdninger under grensen på 450 000 kroner.

Tabell 1.41 Oversikt over ulike alternativer for inntektsprøving av barnetrygd

Inntektsprøving

Alt. 1

Alt. 2

Alt. 3

Alt. 4

Alt. 5

Alt. 6

Alt. 7

Faktor x sats

1,0

1,0

1,0

1,0

2,0

2,0

2,0

Inntektsgrense 1 (tusen kr)

750

750

750

750

450

450

450

Inntektsgrense 2 (tusen kr)

1500

1500

Fast avkortningsintervall, (tusen kr)

[0]

[50]

[750]

[0]

[50]

Fast avkortning per krone

5 øre

10 øre

Totalt proveny, barnetrygd, (mrd. kr)

8,7

8,9

9,2

7,9

4,8

5,5

9,6

1.6.2.4 Fordelingseffekter av skattlegging og inntektsprøving

Effekter på inntektsfordelingen av behovsprøving er beskrevet i tabell 1.42, tabell 1.43 og tabell 1.44. Tabell 1.42 viser effekter av beskatning, mens effekter av de ulike alternativene for inntektsprøving er beskrevet i tabellene 1.43 og 1.44, henholdsvis uten og med provenynøytralitet. I tabell 1.45 er det nærmere redegjort for hvordan familier som taper og vinner inntekt ved noen av omleggingene, plasserer seg i inntektsfordelingen, mens tabell 1.46 oppsummerer resultatene i form av effekter på (total) inntektsulikhet (Gini-koeffisienten) og barnefattigdom. Disse ulikhetsmålene er nærmere forklart i avsnitt 3.2.

Tabell 1.42 Fordelingseffekter av å skattlegge barnetrygden som lønn (hos mottaker). Husholdninger med barn 0–17 år, ekvivalensjusterte beløp

Referanse

Skattlegge

Skattlegge, provenynøytralt

Desil-gruppe

Disponibel inntekt

Barne-trygd

I prosent av inntekt

Barnetrygd

I prosent av inntekt

Barnetrygd

I prosent av inntekt

1

157 200

13 000

8,3 %

10 400

6,6 %

15 600

9,9 %

2

242 100

13 100

5,4 %

9 100

3,8 %

13 800

5,7 %

3

283 600

12 100

4,3 %

8 100

2,9 %

12 300

4,3 %

4

316 200

11 400

3,6 %

7 500

2,4 %

11 300

3,6 %

5

345 100

10 700

3,1 %

7 000

2,0 %

10 500

3,1 %

6

374 000

10 300

2,8 %

6 600

1,8 %

10 000

2,7 %

7

405 800

9 900

2,4 %

6 200

1,5 %

9 400

2,3 %

8

446 000

9 600

2,1 %

5 900

1,3 %

9 000

2,0 %

9

508 700

9 400

1,8 %

5 700

1,1 %

8 600

1,7 %

10

767 500

9 500

1,2 %

5 700

0,7 %

8 600

1,1 %

Faktor x sats

1,0

1,0

1,52

Totalt proveny, barnetrygd, (mrd. kr)

14,4

9,5

14,4

Tabell 1.42 viser at fordelingseffektene av å skattlegge barnetrygden er begrensede. Progressiviteten i det norske skattesystemet er ikke tilstrekkelig til å gi barnetrygden en klar lavinntektsprofil. Når barnetrygden kun skattlegges, og satsene ikke endres for å oppnå provenynøytralitet, svekkes barnetrygdens rolle som omfordelingsverktøy. Dette illustreres i tabell 1.42 ved at barnetrygden (i dagens system) utgjør 8,3 prosent av inntektene i desilgruppe 1 (se «Referanse» i tabell 1.42), og at skattleggingen reduserer denne satsen til 6,6 prosent. Denne reduksjonen (på 1,7 prosentpoeng) er høyere enn reduksjonen på høyere inntektsnivåer (under 1 prosentpoeng i de øverste desilene). Barnetrygdens svekkede rolle i omfordelingen ved beskatning bekreftes ved at både inntektsulikheten (totalt) og barnefattigdommen øker som følge av dette, se tabell 1.46.[873]

Når endringen gjøres provenynøytral, ved at alle satser (standard sats og sats for småbarnstillegg) multipliseres med 1,52, ser vi derimot at barnetrygdens omfordelende effekt forsterkes ved skattleggingen. Barnetrygden reduseres på høye inntektsnivåer, sammenliknet med referansen, mens gevinsten er betydelig i desilgruppe 1.

Som forventet kan barnetrygdens inntektsomfordelende effekt forbedres ved ulike alternativer for inntektsprøving av barnetrygden. Dette beskrives i tabell 1.43 (uten provenynøytralitet) og i tabell 1.44 (med provenynøytralitet). I alternativene 1, 2, 3 og 4 (se tabell 1.40) mottar alle husholdningene enten like mye eller mindre barnetrygd enn ved dagens barnetrygdordning, siden satsen før inntektsprøving ikke justeres. Tabell 1.43 viser følgelig at alle desilgrupper, i gjennomsnitt, mottar mindre barnetrygd, men reduksjonen er (som ventet) størst for husholdninger i de øverste inntektsdesilene. I alternativene 5, 6 og 7 (se nærmere beskrivelse i tabell 1.40) dobles satsen for barnetrygd før inntektsprøving, slik at noen husholdninger får økt barnetrygd, mens andre mottar mindre. I alternativene 5 og 6 er det kun personer i desilgruppe 1 (i gjennomsnitt) som får en positiv endring i barnetrygd, mens beløpene reduseres for de andre desilgruppene. Alternativ 7 har en lengre avkortning og har derfor positive endringer i barnetrygden ikke bare for desilgruppe 1, men for desilgruppene 2 og 3 også. Blant alle alternativene i tabell 1.43, gir alternativ 7 mest omfordeling og reduksjon i barnefattigdom, se oppsummeringen i tabell 1.46. Men det er også påvirket av at det totale provenyet er høyere for dette alternativet, se nederste linje i tabell 1.43.

Tabell 1.44 viser at en oppnår enda sterkere fordelingsmessige effekter dersom satsene oppjusteres, for å oppnå provenynøytrale endringer. Dette gjelder særlig for alternativ 5P og alternativ 6P, der dagens sats er multiplisert med henholdsvis 6,02 og 5,23 for å gi provenynøytralitet. Tabell 1.44 viser at dette gir store økninger i inntekt for personer i første og andre desil. Disse alternativene vil imidlertid gi uheldige arbeidsinsentiver, særlig for husholdninger med mange barn, som vi skal komme tilbake til. I alternativ 7P, der barnetrygden oppskaleres med en faktor på 2,59 og avkortes med 10 øre for hver tjent krone over 450 000 kroner, ser en også at det er store gevinster for personer på lave inntektsnivåer, særlig for personer i desilgruppe 1 og desilgruppe 2. Totalt, går barnefattigdomsandelen, definert som barn i husholdninger med inntekt under 60 prosent av medianinntekten, ned fra 11,3 (referanse) til 7,8 for dette alternativet, se tabell 1.46.

Tabell 1.43 Fordelingseffekter av ulike alternativer for inntektsprøving av barnetrygden. Husholdninger med barn 0–17 år

Referanse, ekvivalent

Endring i barnetrygd, ekvivalent beløp

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Barnetrygd

Alt. 1

Alt. 2

Alt. 3

Alt. 4

Alt. 5

Alt. 6

Alt. 7

1

157 200

13 000

-200

-200

-100

-100

6 300

8 100

11 600

2

242 100

13 100

-1 000

-800

-300

-300

-3 200

-1 700

7 200

3

283 600

12 100

-2 700

-2 300

-1 000

-1 100

-8 300

-7 200

1 000

4

316 200

11 400

-4 000

-3 900

-2 000

-2 600

-10 300

-9 400

-3 900

5

345 100

10 700

-4 500

-4 400

-3 000

-4 200

-10 500

-10 200

-7 200

6

374 000

10 300

-4 800

-4 800

-4 200

-6 000

-10 200

-10 200

-8 700

7

405 800

9 900

-4 900

-4 900

-5 300

-7 600

-9 800

-9 800

-9 000

8

446 000

9 600

-5 500

-5 400

-6 700

-8 700

-9 600

-9 600

-9 200

9

508 700

9 400

-7 200

-7 000

-8 200

-9 000

-9 400

-9 400

-9 300

10

767 500

9 500

-9 000

-9 000

-9 200

-9 400

-9 400

-9 400

-9 400

Faktor x sats

1,0

1,0

1,0

1,0

2,0

2,0

2,0

Inntektsgrense 1 (tusen kr)

750

750

750

750

450

450

450

Inntektsgrense 2, (tusen kr)

1500

1500

Fast avkortningsintervall, (tusen kr)

[0]

[50]

[750]

[0]

[50]

Fast avkortning per krone

5 øre

10 øre

Totalt proveny, barnetrygd, (mrd. kr)

8,7

8,9

9,2

7,9

4,8

5,5

9,6

Tabell 1.44 Fordelingseffekter av ulike alternativer for inntektsprøving av barnetrygden, provenynøytrale endringer. Husholdninger med barn 0–17 år

Referanse, ekvivalent

Endring i barnetrygd, ekvivalent beløp

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Barnetrygd

Alt. 1P

Alt. 2P

Alt. 3P

Alt. 4P

Alt. 5P

Alt. 6P

Alt. 7P

1

157 200

13 000

8 200

7 800

7 200

7 300

46 400

42 100

19 200

2

242 100

13 100

6 900

6 900

7 000

7 200

16 700

16 600

14 800

3

283 600

12 100

3 500

3 800

5 300

5 800

-700

800

7 800

4

316 200

11 400

800

800

3 300

3 900

-8 100

-6 200

1 900

5

345 100

10 700

-500

-500

1 400

1 900

-9 900

-9 400

-2 700

6

374 000

10 300

-1 200

-1 300

-700

-500

-10 000

-10 000

-6 100

7

405 800

9 900

-1 700

-1 700

-2 800

-2 700

-9 700

-9 700

-8 000

8

446 000

9 600

-2 900

-2 800

-5 000

-5 300

-9 500

-9 500

-8 700

9

508 700

9 400

-5 800

-5 500

-7 600

-8 000

-9 300

-9 300

-9 000

10

767 500

9 500

-8 700

-8 700

-9 100

-9 100

-9 400

-9 400

-9 300

Faktor x sats

1,66

1,62

1,57

1,57

6,02

5,23

2,59

Inntektsgrense 1 (tusen kr)

750

750

750

750

450

450

450

Inntektsgrense 2, (tusen kr)

1500

1500

Fast avkortningsintervall, (tusen kr)

[0]

[50]

[750]

[0]

[50]

Fast avkortning per krone

5 øre

10 øre

Totalt proveny, barnetrygd, (mrd. kr)

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

14,4

Tabell 1.45 gir ytterligere informasjon om hvor store andeler innenfor hver desil som vil få høyere eller lavere inntekt som følge av endringene. Vi ser at det er en stor andel «vinnere» i de nederste desilene ved provenynøytral skattlegging, ikke så langt unna tilsvarende tall for de inntektsprøvde alternativene. Grunnen til at inntektsprøving ser ut til å slå bedre ut i desiltabellene, som beskrevet over, ser ut til å være at de involverer større tap eller gevinster for de husholdningene det gjelder. Siden vi i de standard fordelingstabellene fokuserer på gjennomsnittlige effekter i desiler, kan det være betydelig variasjon for personer innenfor hver enkelt desil. Tabell 1.45 viser, for eksempel, at selv om tabell 1.42 viser at personer i desilgruppe 1 i gjennomsnitt har fordel av at barnetrygden skattlegges (provenynøytralt), er det 3,5 prosent av personene som opplever en inntektsreduksjon som følge av dette.

Tabell 1.45 Andel personer med gevinst og tap i desiler (ekvivalensjustert inntekt) ved alternativer for behovsprøving av barnetrygden. Husholdninger med barn 0–17 år

Desilgruppe

Antall personer

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Alle hushold

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

10,0

Skattlegge/økt sats

Positiv endring

473 900

36,1

17,8

11,0

7,7

6,0

4,9

4,2

4,1

3,4

4,7

Negativ endring

1 474 200

3,5

8,3

9,6

10,2

10,5

10,8

10,7

11,3

12,3

12,8

Alt. 6

Positiv endring

347 600

56,4

25,8

10,9

4,7

1,4

0,4

0,3

0,0

0,0

0,1

Negativ endring

2 092 200

2,2

7,4

9,9

10,9

11,5

11,6

11,6

11,7

11,6

11,7

Alt. 7

Positiv endring

593 800

39,1

32,9

14,7

6,5

3,4

2,0

1,0

0,3

0,1

0,1

Negativ endring

1 840 800

0,5

2,6

8,4

11,2

12,2

12,6

13,0

13,2

13,2

13,2

Alt. 2P

Positiv endring

771 200

30,5

28,1

20,7

10,5

5,7

2,3

1,4

0,7

0,1

0,1

Negativ endring

1 667 300

0,4

1,7

5,1

9,8

12,0

13,6

14,0

14,3

14,6

14,6

Alt. 4P

Positiv endring

1 246 500

19,2

19,3

18,7

17,2

14,8

7,3

2,0

1,0

0,4

0,1

Negativ endring

1 176 400

0,3

0,3

0,9

2,4

4,8

12,3

18,5

19,7

20,2

20,6

Tabell 1.46 oppsummerer hvordan de ulike behovsprøvingsalternativene virker på inntektsulikhet og barnefattigdom. I tillegg vises det at det å fjerne barnetrygden gir økt ulikhet og økt barnefattigdom. Dersom skattlegging skal ha en større omfordelende effekt enn det nåværende systemet, må satsen økes simultant. Inntektsprøving gir som forventet redusert barnefattigdom, særlig når inntektsgrensene settes lavt, slik at dagens satser kan dobles eller mangedobles. De provenynøytrale alternativene gir til dels store reduksjoner i barnefattigdom, målt på denne måten. Men som vi snart skal se, motsvares det av reduksjoner i arbeidstilbudet, som gjør at familiene reduserer inntektene sine. Tallene i tabell 1.46 reflekterer ikke slike effekter.

Tabell 1.46 Ulikhetsmål og andel barn under fattigdomsgrensen ved de ulike alternativer for skattlegging og inntektsprøving av barnetrygden

Andel barn under fattigdomsgrensen

Median-inntekt

Gini-koeffisient

Def. 1 (50 % av median)

Def. 2 (60 % av median)

Referanse (2016)

357 300

0,253

6,1 %

11,3 %

Fjerne barnetrygden

351 500

0,257

7,6 %

13,3 %

Skattlegge

355 200

0,254

6,4 %

11,8 %

Skattlegge/økt sats

357 100

0,252

5,8 %

11,0 %

Inntektsprøve

Alternativ 1

354 700

0,252

6,0 %

11,1 %

Alternativ 2

354 700

0,252

6,0 %

11,1 %

Alternativ 3

355 300

0,252

6,0 %

11,1 %

Alternativ 4

354 400

0,252

6,0 %

11,0 %

Alternativ 5

351 700

0,253

5,0 %

10,4 %

Alternativ 6

351 700

0,252

4,8 %

10,2 %

Alternativ 7

352 900

0,250

4,4 %

8,9 %

Alternativ 1p

356 900

0,250

5,0 %

9,8 %

Alternativ 2p

356 900

0,250

5,1 %

9,8 %

Alternativ 3p

357 600

0,249

5,2 %

10,1 %

Alternativ 4p

357 800

0,249

5,2 %

10,0 %

Alternativ 5p

354 300

0,246

2,9 %

6,8 %

Alternativ 6p

354 000

0,246

2,8 %

6,6 %

Alternativ 7p

355 000

0,247

3,8 %

7,8 %

1.6.2.5 Arbeidstilbudseffekter av skattlegging og inntektsprøving

For å kunne simulere effekter på arbeidstilbudet, er det hensiktsmessig å anvende en empirisk modell som er i stand til å simulere hvordan atferden til husholdninger påvirkes av endringer i de rammebetingelsene husholdningene står ovenfor. Som diskutert i avsnitt 3, har en i SSB utviklet modellen LOTTE-Arbeid (Dagsvik mfl, 2008) for å kunne predikere hvordan lønnstakere responderer på endringer i skatte- og overføringssystemet. Når vi det følgende beskriver effekter på arbeidstilbudet, er dette betinget på at LOTTE-Arbeid gir en god representasjon av arbeidstilbudsresponsen til norske familier. Valideringer som er gjennomført gir støtte til en slik antakelse. Det viser seg at modellen reproduserer responser som er observert i forbindelse med reformer i skattesystemet. For eksempel viser Thoresen og Vattø (2015) at simuleringer ved LOTTE-Arbeid er nær arbeidstilbudseffektene som ble målt i forbindelse med skattereformen i 2006, der en anvender analyse av data før og etter reformen som valideringsgrunnlag.

Som mange andre arbeidstilbudsmodeller i praktisk anvendelse, er LOTTE-Arbeid basert på en diskret-valg tilnærming. Begge foreldre i par antas (simultant) å velge mellom åtte diskrete alternativer for arbeidstid, enslige kvinner velger mellom de samme åtte alternativene, mens enslige menn har syv arbeidstidsvalg. Vi kan dermed regne ut andelene av befolkningen, gitt bestemte personkjennetegn (husholdningskjennetegn), med arbeidstid i de gitte intervallene, for det gjeldende skatte- og overføringssystemet. Disse andelene, før og etter politikkendringene, gir dermed uttrykk for endringer i tilpasningene som følge av omlegginger av politikken. Endringer i sannsynligheter kan regnes om til endringer i arbeidstid, både på intensiv margin (arbeidstid gitt at en er i arbeid) og på ekstensiv margin (valget mellom arbeid og ikke-arbeid).

Arbeidstilbudseffekter av behovsprøving av barnetrygden, målt ved effekter på gjennomsnittlig arbeidstid, er presentert i tabell 1.47 og i tabell 1.48. I tabell 1.47 begrenser vi oss til å se på alternativ 1, 4 og 7, i tillegg til fjerning av barnetrygden, mens tabell 1.48 viser resultater for samtlige provenynøytrale alternativer for behovsprøving (inkludert skattlegging). Vi viser effekter for lønnstakere i alderen 25–62 år med barn. Disse utgjør ifølge modellgrunnlaget 700 700 personer, når vi vekter opp modellens datagrunnlag til hele befolkningen. Selvstendig næringsdrivende inngår ikke i datagrunnlaget, som betyr at de gjennomsnittlige effektene beregnes i forhold til et antall på om lag 700 000 lønnstakere.

Selv for relativt små endringer i forventet arbeidstid, kan de makroøkonomiske konsekvensene bli store. Dersom vi for eksempel tar utgangspunkt i at et gjennomsnittlig årsverk i våre data er omlag 1 500 timer, korresponderer en reduksjon i gjennomsnittlig arbeidstid på 1 prosent (totalt) til en reduksjon på 15 timer (for det ene årsverket). Når så dette tallet multipliseres med 700 000 lønnstakere, og divideres med antall timer i et normalårsverk (ca. 1 700 timer), gir dette en reduksjon på om lag 6 200 årsverk totalt. Norske skattebetalere er nå mindre responsive enn det som Kornstad og Thoresen (2004) fant med data for 1994, men fremdeles er responsene tydelige.

Tabell 1.47 viser at det å ta bort barnetrygden øker arbeidstilbudet. Dette skyldes en såkalt «inntektseffekt», som betyr at når barnetrygden fjernes for alle nivåer på inntekten, øker arbeidstilbudet. Dette er den samme effekten (bare med motsatt fortegn) som innebærer at arbeidstilbudet øker når aktørene mottar en ubetinget inntektsoverføring. Når inntekten øker, og gitt at fritid er et normalt gode (som det er vanlig å anta), ønsker en å bruke noe av inntektsøkningen til å øke fritiden og å redusere arbeidsbyrden.

De negative effektene på arbeidstilbudet er større når endringene gjøres provenynøytrale (tabell 1.48), enn for tilsvarende alternativer uten provenynøytralitet (tabell 1.47). Her er det substitusjonseffekten som dominerer. Årsaken til dette er at i de provenynøytrale alternativene øker satsene før inntektsprøving, slik at gevinsten (i form av inntekt) av å velge et alternativ med lav arbeidstid økes betraktelig.

Tabell 1.47 Arbeidstilbudsresponser ved ulike alternativer for behovsprøving av barnetrygd. Lønnstakere 25–62 år i husholdninger med barn under 18 år

Behovsprøving basert på husholdningsinntekt

Antall personer

Referanse

Fjerne barnetrygd

Alt. 1

Alt. 4

Alt. 7

Totalt

700 700

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

34,00

34,22

33,80

33,71

33,50

Endring til referanse i prosent

0,63 %

-0,58 %

-0,84 %

-1,47 %

Kvinner, par

286 600

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

30,18

30,45

29,87

29,65

29,53

Endring til referanse i prosent

0,90 %

-1,02 %

-1,75 %

-2,14 %

Kvinner, enslige

100 300

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

34,06

34,54

33,95

33,97

32,92

Endring til referanse i prosent

1,40 %

-0,33 %

-0,28 %

-3,34 %

Menn, par

286 600

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

37,49

37,58

37,36

37,36

37,32

Endring til referanse i prosent

0,22 %

-0,36 %

-0,36 %

-0,45 %

Menn, enslige

27 200

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

37,11

37,20

37,10

37,08

37,00

Endring til referanse i prosent

0,23 %

-0,03 %

-0,09 %

-0,29 %

Videre reflekterer resultatene at det er forskjeller mellom grupper i befolkningen (menn, kvinner, enslige og par) når det gjelder hvor responsive de er til en gitt endring i skatte- og overføringssystemet. Det er kvinner som responderer sterkest på endringer i rammebetingelsene, og særlig kvinner i par, mens menns responser er relativt små. Disse mønstrene gjenfinner en i mange andre studier også, med data for andre land, se for eksempel oversiktene over responser i Blundell og MaCurdy (1999) og Holmøy og Thoresen (2013).

Tabell 1.48 Arbeidstilbudsresponser ved ulike alternativer for behovsprøving av barnetrygd, provenynøytrale endringer. Lønnstakere 25–62 år i husholdninger med barn under 18 år

Skattlegging (provenynøytral)

Behovsprøving basert på husholdningsinntekt

Alt. 1P

Alt. 2P

Alt. 3P

Alt. 4P

Alt. 5P

Alt. 6P

Alt. 7P

Totalt

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

33,76

33,50

33,51

33,38

33,42

30,79

31,55

33,15

Endring til referansen prosent

-0,71 %

-1,47 %

-1,44 %

-1,81 %

-1,70 %

-9,44 %

-7,21 %

-2,51 %

Kvinner, par

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

29,79

29,44

29,45

29,15

29,23

27,89

28,44

29,00

Endring til referansen i prosent

-1,30 %

-2,46 %

-2,43 %

-3,42 %

-3,16 %

-7,59 %

-5,75 %

-3,91 %

Kvinner, enslige

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

33,57

33,50

33,55

33,62

33,62

24,38

26,37

32,42

Endring til referansen prosent

-1,43 %

-1,65 %

-1,52 %

-1,29 %

-1,30 %

-28,42 %

-22,57 %

-4,81 %

Menn, par

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

37,47

37,21

37,22

37,18

37,19

35,30

35,91

37,17

Endring til referansen prosent

-0,04 %

-0,76 %

-0,73 %

-0,83 %

-0,80 %

-5,86 %

-4,24 %

-0,87 %

Menn, enslige

Forventet antall timer per uke, gj.snitt

37,08

37,04

37,04

37,05

37,05

36,80

36,83

36,97

Endring til referansen prosent

-0,08 %

-0,19 %

-0,18 %

-0,17 %

-0,18 %

-0,84 %

-0,76 %

-0,39 %

1.6.3 Nærmere om to alternative endringer i barnetrygden

I forrige avsnitt beskrev vi ulike alternativer for utforming av barnetrygden. I dette avsnittet diskuterer vi nærmere to forslag til endringer i barnetrygden som har vært diskutert i Barnefamilieutvalget. Det første forslaget er en såkalt «målrettet barnetrygd», en inntektsprøvd barnetrygdordning som reduserer utgiftsprovenyet til om lag 6 mrd. kroner. I stedet for å ta utgangspunkt i dagens barnetrygdordning og eventuelt oppskalere denne, har en istedet foreslått et årlig beløp per barn på 0,25 G (= 23 000 kroner) for husholdninger med lav inntekt. Enslige forsørgere får barnetrygd for ett ekstra barn, tilsvarende dagens ordning med utvidet barnetrygd. Inntektsgrensene for å motta ytelsen er satt til 5,2 G (= 478 000 kroner) for parhusholdninger og 4,2 G (= 386 000 kroner) for enslige forsørgere. Barnetrygdbeløpet på 0,25 G kroner per barn avtrappes med 13,5 øre per krone i husholdningsinntekt (yrkesinntekt og positiv kapitalinntekt) utover den fastsatte inntektsgrensen. For en parhusholdning med to barn vil dermed barnetrygden falle helt bort når inntekten overstiger 818 700 kroner. Den effektive marginalskatten i intervallet mellom 478 000 og 818 700 kroner vil dermed øke med 13,5 prosentpoeng. For en enslig forsørger med to barn faller ytelsen helt bort når inntekten overstiger 511 100 kroner. Den effektive marginalskatten for enslige forsørgere øker med 13,5 prosentpoeng i inntektsintervallet mellom 386 000 kroner og 511 100 kroner.

I det alternative forslaget, «universell barnetrygd», skaleres dagens barnetrygd opp med en sats lik 1,79 og skattlegges som lønn hos mottaker. Det øker de offentlige utgiftene, fra dagens nivå på 14,4 mrd til 16,9 mrd. kroner, dvs. en øker utgiftsprovenyet med 2,5 mrd. kroner, utover det som følger av skattlegging og provenynøytralitet.

Som ventet gir forslaget om «målrettet barnetrygd» en klar økning i barnetrygden for husholdninger i nedre del av inntektsfordelingen, se tabell 1.49. Det er særlig personer i første desil som har fordel av dette alternativet. For personer i desilgruppe 5 og oppover faller barnetrygden nesten helt bort. I tabell 1.50 vises det at «målrettet barnetrygd» gir en reduksjon i andel barn i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensen, fra dagens nivå på 11,3 prosent (under 60 prosent av medianinntekt) til 9,6 prosent. Inntektsulikheten, målt ved Gini-koeffisienten, reduseres også noe, fra 0,253 til 0,252.

Tabell 1.49 Ulikhetsmål og andel barn under fattigdomsgrensen ved forslag til endringer i barnetrygden

Andel barn under fattigdomsgrensen

Median-inntekt

Gini-koeffisient

Def. 1 (50 % av median)

Def. 2 (60 % av median)

Referanse (2016)

357 300

0,253

6,1 %

11,3 %

«Målrettet barnetrygd«

351 700

0,252

4,7 %

9,6 %

«Universell barnetrygd«

358 200

0,251

5,5 %

10,7 %

Forslaget om fortsatt universell barnetrygd er nærmere knyttet til dagens universelle ordning. Skattlegging gjør at barnetrygden blir noe mer omfordelende enn ved dagens system, som betyr at ulikheten reduseres noe. Barnefattigdommen reduseres også ved dette alternativet, fra 11,3 til 10,7, som er mindre enn for det «målrettede» alternativet. Generell inntektsulikhet (Gini-koeffisienten) reduseres imidlertid mer.

Det er ikke gjennomført analyser av effekter på arbeidstilbudet av disse endringene. Men med henvisning til resultatene som ble presentert i avsnitt 6.2, kan det sies noe kvalitativt om hvilke effekter som kan forventes som følge av de to alternativene. Alternativet «universell barnetrygd» vil føre til noe reduksjon i arbeidstilbudet. Anslaget som er mest relevant i den forbindelse er skattlegging i kombinasjon med provenynøytralitet, som sier at det gjennomsnittlige arbeidstilbudet reduseres med om lag 0,7 prosent. Dette resultat følger både av at attraktiviteten ved høye arbeidstider reduseres, og av at det er «inntektseffekter» på lavere inntektsnivåer (se tabell 1.49).

Alternativet «målrettet barnetrygd» gir, med stor sikkerhet, klart større reduksjoner i arbeidstilbudet enn beskatningsalternativet. Alternativ 7 i tabell 1.47 er nærmest dette alternativet, selv om effektene på provenyet er noe forskjellige. Tabell 1.47 viser at alternativ 7 gir en reduksjon i arbeidstilbudet på om lag 1,5 prosent. Det tilsvarer at arbeidstilbudet (totalt) reduseres med bortimot 10 000 årsverk. Den reelle budsjettmessige konsekvensen av dette alternativet må også ta hensyn til at skatteinntektene reduseres som følge av redusert arbeidstilbud. Et enkelt regnestykke kan illustrere betydningen av dette: Dersom vi tar utgangspunkt i en brutto årslønn på 500 000, som gjennomsnittlig beskattes med 27 prosent, betyr det at det skatteinntektene reduseres med i overkant av 1,3 mrd. kroner totalt, gitt en årsverksreduksjon på 10 000.

Tabell 1.50 Fordelingseffekter av ulike alternativer for inntektsprøving av barnetrygden, husholdninger med barn 0–17 år

Referanse

Endring i disponibel inntekt, ekvivalent beløp

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Barnetrygd

Forslag 1: «Målrettet barnetrygd«

Forslag 2: «Universell barnetrygd«

Ny barnetrygd

Endring fra referansen

Ny barnetrygd (etter skatt)

Endring fra referansen

1

157 200

13 000

21 000

8 000

18 200

5 200

2

242 100

13 100

14 500

1 400

16 100

3 000

3

283 600

12 100

7 200

-4 900

14 400

2 300

4

316 200

11 400

2 400

-9 000

13 300

1 900

5

345 100

10 700

600

-10 100

12 300

1 600

6

374 000

10 300

200

-10 100

11 700

1 400

7

405 800

9 900

100

-9 800

11 100

1 200

8

446 000

9 600

100

-9 500

10 600

1 000

9

508 700

9 400

100

-9 300

10 100

700

10

767 500

9 500

100

-9 400

10 200

600

Barnetrygd beløp før behovsprøving

0,25 G per barn (+1 barn for enslige)

1,79 x dagens satser

Inntektsgrense, enslige forsørgere

386 000

Inntektsgrense, parhusholdninger

478 000

Fast avkortning pr krone

13,5 øre

Skattlegging

Skattlegges som lønn

Samlet offentlige utgifter til barnetrygd, mrd. kr

6,0

16,9

1.6.4 Alternativ utforming av engangsstønad ved fødsel

Som beskrevet i tabell 1.16 utgjør engangsstønaden ved fødsel 46 000 kroner i 2016. Her beskrives effekter av å øke ytelsen til 1 G (92 576 kroner) og 2 G (185 152 kroner), samt gjøre den skattepliktig.[874] Begge alternativer gir økte utgifter for det offentlige, og henholdsvis beregnes netto utgifter å øke med om lag 400 millioner kroner (1 G) og om lag 1 100 millioner kroner (2 G).

Tabell 1.51 viser hvordan disse endringene fordeler seg på ulike familietyper. Vi ser at det særlig er enslige forsørgere som drar nytte av utvidelsene i ordningen. Som redegjort for i avsnitt 5, er dagens engangsstønad en ytelse som i stor grad går til enslige forsørgere og innvandrere. Det betyr at en slik endring har gunstige effekter på inntektsfordelingen. Tabell 1.52 viser at endringene særlig gir økt inntekt i den nedre delen av inntektsfordelingen. Når engangsstønaden økes til 2 G, er gevinsten for husholdninger med en 0-åring i desilgruppe 1 på hele 26 prosent av inntekten (ekvivalensjustert). Tabellen viser at den gjennomsnittlige gevinsten er stor også i desilgruppe 2.

Tabell 1.51 Endringer i husholdningsinntekt når engangsstønaden økes til 1 G og 2 G og skattlegges. Husholdninger med barn 0 år

Referanse

Endring i disponibel inntekt

Endring i prosent

Husholdningstype

Antall hushold

Disponibel inntekt

Engangsstønad

Alt.1 (1 G)

Alt. 2

(2 G)

Alt .1

(1 G)

Alt. 2

(2 G)

Par med barn

51 000

753 100

5 200

4 500

13 300

0,6 %

1,8 %

Antall barn (0–5 år)

1 barn

26 800

719 000

5 100

4 500

13 100

0,6 %

1,8 %

≥2 barn

24 200

790 800

5 300

4 400

13 500

0,6 %

1,7 %

Antall barn (0–17 år)

1 barn

21 300

709 200

5 000

4 500

13 100

0,6 %

1,8 %

2 barn

20 000

774 900

4 400

3 800

11 500

0,5 %

1,5 %

≥3 barn

9 700

804 300

7 000

5 700

17 600

0,7 %

2,2 %

Enslig forsørger

4 200

313 000

12 900

10 300

30 900

3,3 %

9,9 %

Antall barn (0–5 år)

1 barn

3 100

304 600

11 500

9 300

27 700

3,1 %

9,1 %

≥2 barn

1 000

338 500

17 300

13 300

40 700

3,9 %

12,0 %

Antall barn (0–17 år)

1 barn

2 600

288200

12 300

10 000

29 700

3,5 %

10,3 %

2 barn

1 100

349100

12 400

9 700

29 500

2,8 %

8,5 %

≥3 barn

500

362400

17 600

12 800

40 800

3,5 %

11,3 %

Flerfamiliehushold

4 500

988 200

11 800

9 800

27 600

1,0 %

2,8 %

Antall barn (0–5 år)

1 barn

3 000

965 700

12 200

10 300

30 200

1,1 %

3,1 %

≥2 barn

1 500

1 033 200

11 000

9 000

27 300

0,9 %

2,6 %

Antall barn (0–17 år)

1 barn

2 100

930 100

11 100

9 400

27 600

1,0 %

3,0 %

2 barn

1 500

1 048 200

10 000

8 100

24 500

0,8 %

2,3 %

≥3 barn

900

1 022 400

15 900

13 500

40 200

1,3 %

3,9 %

Tabell 1.52 Fordelingseffekter av endringer i engangsstønad, økes til 1 G og 2 G og skattlegges. Husholdninger med barn 0 år, ekvivalensjusterte beløp

Referanse

Endring i ekvivalent disponibel inntekt

Endring i prosent

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Engangsstønad

Alt. 1 (1 G)

Alt. 2 (2 G)

Alt. 1 (1 G)

Alt. 2 (2 G)

1

148 400

10 900

9 900

28 200

6,7 %

19,0 %

2

221 900

7 700

6 300

19 100

2,8 %

8,6 %

3

263 200

3 600

3 100

9 200

1,2 %

3,5 %

4

295 500

2 400

1 900

5 800

0,6 %

2,0 %

5

326 600

1 900

1 500

4 600

0,5 %

1,4 %

6

354 200

1 100

800

2 600

0,2 %

0,7 %

7

385 100

700

500

1 600

0,1 %

0,4 %

8

422 800

600

400

1 400

0,1 %

0,3 %

9

478 800

500

500

1 400

0,1 %

0,3 %

10

669 200

500

400

1 400

0,1 %

0,2 %

1.6.5 En alternativ foreldrepengeordning

I det følgende ser vi på virkningen av å sette fedrekvoten til 20 uker, med rett til foreldrepenger uavhengig av mors opptjening og med en minimumsytelse på enten 1 G eller 2 G.

En fedrekvote på 20 uker innebærer at foreldrene må ta ut like mye av foreldreperioden, når en ser bort ifra 3 uker før fødsel og de første 6 ukene etter fødsel, som er forbeholdt mor. Dette alternativet innebærer, med andre ord, at 9 uker rundt fødselen forbeholdes mor, slik som i dag, og den resterende foreldreperioden på 40 uker (gitt 100 % dekningsgrad) deles likt mellom far og mor. Vi har brukt LOTTE-Trygd til å simulere hvordan denne endringen slår ut for kalenderåret 2013. Avgrensningen til et kalenderår betyr at, for de fleste foreldre, vil kun en del av foreldrepengeperioden være inkludert. Vi har valgt å simulere det slik at alle kvinner som er i en husholdning som fikk foreldrepenger i 2013 (inkludert ikke-gifte), får en andel lik (3+6+20)/49 av de totale dagene som paret har brukt på å være hjemme i 2013, mens alle menn får en andel lik 20/49. Dette kan gi en del spesielle individuelle forløp. Vi tar for eksempel ikke hensyn til at menn ofte tar sin periode etter at kvinnen har tatt sin. Denne måten å simulere på bør likevel gi i gjennomsnitt en dekkende beskrivelse av hvordan endringen slår ut.

Fjerning av aktivitetskravet innebærer at en del menn som i dag ikke har krav på foreldrepenger kommer inn under ordningen. Vi antar at disse menn er i husholdninger som i dag mottar engangsstøtte. Fjerning av aktivitetskravet er simulert ved at alle ikke-enslige menn som er i husholdninger som mottar engangsstønad i stedet for foreldrepenger, tar ut like mange dager med foreldrepenger som gjennomsnittet av menn i husholdninger med foreldrepenger.

Tabell 1.53 viser resultatet av disse simuleringene. Tabellen er delt mellom de husholdninger med par som mottar foreldrepenger og de som kun mottar engangsstøtte. For husholdninger som mottar foreldrepenger innebærer den alternative foreldrepengeordningen at mor i gjennomsnitt tar 12 færre dager med foreldrepenger, mens far i gjennomsnitt tar 12 flere. Dette medfører en økning i mottatte foreldrepenger på 3 951 kroner per person (7 902 kroner per husholdning). Merk at dette ikke øker husholdningens samlede inntekter, siden foreldrepengene kun erstatter mistet inntekt, men reflekterer økte utgifter for det offentlige. Husholdningene mottar mer i foreldrepenger (i gjennomsnitt) enn før, fordi menn i gjennomsnitt har høyere inntekt enn kvinner.

Tabell 1.53 Virkning av å gi fedre en foreldrepengeperiode på 20 uker og rett til foreldrepenger uavhengig av mors opptjening, 20131

Antall personer

Antall dager før endring,

gj.snitt

Antall dager etter endring,

gj.snitt

Endring i antall dager,

gj.snitt

Endring i mottatt foreldrepenger,

gj.snitt

Husholdninger med par som mottar foreldrepenger

188 608

56

56

0

3 951²

Herav kvinner

94 304

79

67

-12

-16 482

Herav menn

94 304

34

46

12

24 385

Husholdninger med par som kun mottar engangsstøtte

12 588

31 042²

Herav kvinner

6 294

0

0

0

0

Herav menn

6 294

0

46

46

62 083

Enslige som mottar foreldrepenger

12 308

Herav kvinner

8 952

98

0

0

0

Herav menn

3 356

51

0

0

0

¹ Par av samme kjønn (55 personer) og enslige som mottar engangsstøtte (2 530) er utelatt. Dette gir 213 504 voksne personer som bor i 112 906 husholdninger med barn som gir rett til foreldrepenger eller engangsstøtte.

² Merk at gjennomsnittet er per person.

I husholdninger der aktivitetskravet ikke antas å være oppfylt, antas det at mannen tar ut 46 dager, som er gjennomsnittet for menn i husholdninger med foreldrepenger. Dette gir at husholdningen mottar i gjennomsnitt 62 083 kroner per husholdning (31 042 kroner per person) i erstatning for tapt inntekt.

Det skjer ingen endringer i antall enslige som mottar foreldrepenger. Alternativet vi ser på innebærer også at det innføres en minsteytelse. I våre beregninger kan den være på enten 1 G eller 2 G, fordelt på 49 uker (hvis foreldrene har valgt 100 prosent dekning). For kvinner som ikke har rett til foreldrepenger, opprettholder vi minsteytelsen.

Tabell 1.54 viser fordelingen av endring i utbetalte foreldrepenger, når det rangeres ved ekvivalensjustert disponibel inntekt. Av tabellen går det fram at endringen i utbetaling stort sett synker med inntekt (med et lite unntak for desil 6). Utbetalingen øker når de (absolutte) forskjeller i inntektsgrunnlaget mellom fedre og mødre øker og minker når disse forskjellene reduseres. For de som ikke får minimumsytelsen, forventes det at husholdningenes inntekt før skatt forblir omtrent uendret.[875]

Tabell 1.54 Gjennomsnittlig endring i utbetalt foreldrepenger før skatt i desiler. Beregnet ut fra ekvivalensjustert disponibel inntekt etter skatt, 2013¹

Desilgruppe

Ekv. justert inntekt etter skatt

Ekv. justert utbetalte foreldrepenger før skatt

1) Ekv. justert endring i utbetaling før skatt²

2) Med 1 G

som minimumsytelse før skatt

3) Med 2 G som minimumsytelse før skatt

1

168 828

33 632

11 969

14 452

21 366

2

239 017

48 637

11 789

12 893

17 622

3

274 724

56 258

11 684

12 384

15 809

4

302 191

62 853

10 866

11 371

14 259

5

326 939

67 676

11 449

11 831

14 260

6

351 701

70 405

12 004

12 340

14 602

7

380 057

76 267

11 298

11 582

13 412

8

415 509

79 262

10 575

10 790

12 356

9

468 690

83 326

9 572

9 756

11 094

10

663 767

85 927

8 884

9 047

10 261

I alt

359 143

66 424

11 009

11 644

14 504

Totalt utbetalt³

1 136 mill.

1 206 mill.

1 531 mill.

Ekstrakostnad

etter skatt

58 mill.

213 mill.

¹ Par av samme kjønn (55 personer) og enslige som mottar engangsstøtte (2 530) er utelatt. Dette gir 213 504 voksne personer som bor i 112 906 husholdninger med barn som gir rett til foreldrepenger eller engangsstønad.

² For par som allerede mottar foreldrepenger skjer det ikke en endring i inntekt, siden utbetalingen er kompensasjon for tapt inntekt.

³ Ikke ekvivalensjustert, før skatt.

De tre siste kolonnene i tabell 1.54 viser endring i ekvivalensjustert utbetaling ved ny fordeling av dager (inkludert fjerning av aktivitetskravet) der henholdsvis 1) det er ingen minimumsytelse (man får kun kompensert inntektstapet), 2) det er en minimumsytelse på 1 G og 3) det er en minimumsytelse på 2 G. En minimumsytelse øker utbetalingen til husholdningene og øker disponibel inntekt. Merk at minimumsytelsen her gjelder kun foreldrepenger og er kombinert med en endring i fordeling av foreldredager, samt fjerning av aktivitetskravet for å få foreldrepenger. Det er således en annen type reform enn den som er diskutert i avsnitt 6.4 (endring av engangsstønaden).

Nettokostnaden for staten (ekstrakostnaden med å innføre minimumsytelsen etter skatt) blir på 58 millioner kroner med en minimumsytelse på 1 G og på 213 millioner kroner med en minimumsytelse på 2 G. Selv om virkningen av å omdisponere dager mellom foreldre er liten, så innebærer endringen i fordelingen av foreldredager en økning i utbetalinger fra staten. I tilfellet uten en minimumsytelse, øker utbetalingene med 1 136 millioner kroner, for tilfellet med 1 G som minsteytelse, øker de med 1 205 millioner kroner og med 2 G som minsteytelse, øker de med 1 517 millioner kroner.

1.6.6 Fordelingseffekter av større pakker

Så langt har en behandlet ulike endringer partielt, dvs. vi har diskutert dem hver for seg. I dette avsnittet skal vi se nærmere på hvordan mer sammensatte endringer virker totalt. For å gjøre dette tar vi utgangspunkt i to pakker av endringer, «Samlet pakke 1» og «Samlet pakke 2», se Barnefamilieutvalgets rapport for mer detaljer om disse «pakkene». Fjerning av kontantstøtten, foreldrefradraget, fradrag for enslige forsørgere og økt engangsstønad (2 G) er felles for de to pakkene. «Samlet pakke 1» innebærer fjerning av foreldrebetaling i barnehage, i kombinasjon med å innføre en såkalt «målrettet barnetrygd», mens «Samlet pakke 2» innebærer en forsterket universell barnetrygd og fribeløp i foreldrebetalingen i barnehage. Vær oppmerksom på at disse «pakkene» ikke er provenynøytrale. Blant annet inkluderer de ikke endringer i foreldrepenger. Årsaken til det er at endringer i foreldrepenger beregnes ved bruk av et annet datagrunnlag (se avsnitt 6.5). Pakkene er dessuten vanskelig å sammenlikne, siden «Samlet pakke 2», slik den er representert her, ikke inkluderer fribeløpet i foreldrebetalingen i barnehager, som er en viktig komponent i dette alternativet.

I tabell 1.55 gis det en samlet oversikt over husholdningenes totale gevinster og tap ved ulike endringer i overføringsordningene. Vi ser at det å fjerne barnetrygd, kontantstøtte og særfradrag for enslige forsørgere har særlig negative utslag for de lavere inntektsdesilene. Gratis barnehage er til størst fordel for personer i husholdninger med høyere inntekter, mens den nye behovsprøvde støtteordningen («målrettet barnetrygd») gir store fordeler til husholdninger i de laveste desilgruppene. Første desil får hele 9 700 kroner ekstra i ekvivalensjustert inntekt per person ved «Samlet pakke 1». «Samlet pakke 2» gir også økte inntekter til personer i desilgruppe 1. I de andre desilgruppene reduseres inntektene ved dette alternativet (men da er ikke fribeløpet i foreldrebetalingen i barnehager tatt med).

Tabell 1.55 Fordelingseffekter av noen utvalgte endringer (ikke utfyllende liste). Husholdninger med barn 0–17 år, ekvivalente beløp

Referanse

Endring i disponibel inntekt, ekvivalent

Desilgruppe

Disponibel inntekt

Fjerne kontantstøtte

Fjerne foreldrefradraget

Øke engangsstønad (2 G)

Fjerne skattkl. 2 og fradrag for enslige forsørgere

«Målrettet barnetrygd«

Gratis barnehage¹

Samlet pakke 1

«Universell barnetrygd«

Samlet pakke 2

1

157 200

-2 300

-900

3 900

-1 800

8 000

2 800

9 700

5 200

4 000

2

242 100

-2 100

-1 400

1 800

-2 400

1 400

4 900

2 100

3 000

-1 100

3

283 600

-1 600

-1 700

900

-1 800

-4 900

5 800

-3 200

2 300

-1 800

4

316 200

-1 300

-1 800

500

-1 300

-9 000

6 100

-6 800

1 900

-2 000

5

345 100

-1 200

-1 900

400

-1 000

-10 100

6 200

-7 600

1 600

-2 000

6

374 000

-1 000

-1 900

200

-800

-10 100

6 000

-7 600

1 400

-2 100

7

405 800

-800

-1 800

200

-700

-9 800

5 500

-7 400

1 200

-1 900

8

446 000

-700

-1 800

100

-600

-9 500

5 300

-7 200

1 000

-2 000

9

508 700

-700

-1 700

100

-500

-9 300

5 000

-7 200

700

-2 100

10

767 500

-500

-1 700

100

-500

-9 400

4 600

-7 400

600

-1 900

Endring i offentlige utgifter, mrd. kr

-1,7

-2,1

1,1

-1,9

-8,4

6,7

-6,2

2,5

-2,1

«Samlet pakke 1» gir en samlet effekt av å fjerne kontantstøtten, fjerne foreldrefradraget, øke engangsstønaden, fjerne skatteklasse 2 og fradrag for enslige forsørgere og innføre «målrettet barnetrygd» i istedenfor dagens barnetrygdordning. Det er ikke tatt hensyn til at en endring i engangsstønaden påvirker hvilke husholdninger som omfattes av behovsprøvd barnetrygd. «Samlet pakke 2» er summen av de samme endringene bortsett fra målrettet barnetrygd og gratis barnehage som er erstattet med «universell barnetrygd».

¹ Gratis barnehage modelleres som en ekstra inntekt, tilsvarende dagens barnehageutgifter fratrukket stønad til barnetilsyn. Se avsnitt 5.4

I tabell 1.56 oppsummerer vi de samme endringene i ordningene som i tabell 1.55 med hensyn til barnefattigdom og inntektsulikhet. Vi ser at å fjerne barnetrygd, kontantstøtte, foreldrefradrag og særfradrag for enslige forsørgere bidrar til å øke barnefattigdommen. Økt engangsstønad og gratis barnehage virker i motsatt retning. Den nye målrettede barnetrygden reduserer barnefattigdommen til 9,6 prosent. Totalt betyr dette at «Samlet pakke 1» reduserer andelen barn under fattigdomsgrensen (definert som 60 prosent av median inntekten) fra 11,3 prosent til 9,7 prosent. «Samlet pakke 2» gir en liten reduksjon i barnefattigdommen, som sannsynligvis ville ha vært større dersom en hadde tatt hensyn til fribeløpet i foreldrebetalingen i barnehager.

Tabell 1.56 Ulikhetsmål og andel barn under fattigdomsgrensen

Ulikhetsmål

Andel barn under fattigdomsgrensen

Median-inntekt

Gini-koeffisient

Def 1 (50 % av median)

Def 2 (60 % av median)

Referanse 2016

357 300

0,253

6,1 %

11,3 %

Fjerne kontantstøtte

356 700

0,253

6,4 %

11,7 %

Fjerne foreldrefradrag

356 200

0,253

6,2 %

11,4 %

Øke engangsstønaden til 2 G

357 500

0,252

5,8 %

10,9 %

Fjerne særfradrag for enslige og skattkl. 2

356 800

0,253

6,4 %

11,8 %

«Målrettet barnetrygd«

351 700

0,252

4,7 %

9,6 %

Gratis barnehage¹

360 600

0,252

6,0 %

11,0 %

Samlet pakke 1

353 100

0,252

4,8 %

9,7 %

«Universell barnetrygd»

358 200

0,251

5,5 %

10,7 %

Samlet pakke 2

356 200

0,253

5,8 %

11,2 %

Samlet pakke 1 gir en samlet effekt av å fjerne kontantstøtten, fjerne foreldrefradraget, øke engangsstønaden, fjerne skatteklasse 2 og fradrag for enslige forsørgere og innføre «målrettet barnetrygd» i istedenfor dagens barnetrygdordning. Det er ikke tatt hensyn til at en endring i engangsstøtten påvirker hvilke husholdninger som omfattes av behovsprøvd barnetrygd. Samlet pakke 2 er summen av de samme endringene bortsett fra målrettet barnetrygd og gratis barnehage som er erstattet med «universell barnetrygd».

¹ Gratis barnehage modelleres som en ekstra inntekt tilsvarende dagens barnehageutgifter fratrukket stønad til barnetilsyn. Se avsnitt 5.4.

1.7 Avslutning

Hovedformålet med dette vedlegget er å dokumentere arbeid som er utført for å bistå Barnefamilieutvalget i deres arbeid med å utvikle alternativer til dagens støtteordninger til barnefamilier. I dette arbeidet har vi anvendt mikrosimuleringsmodeller i «LOTTE-systemet». Disse modellanalysene har som formål å gi beskrivelser av hvordan fordelingen av inntekt endres ved den alternative politikken og av om andel barn i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensen påvirkes.

Virkemidlene i familiepolitikken kan grovt sett deles inn i kontantoverføringer, støtte via skattesystemet og subsidier av tjenester. Videre kan støtten være basert på universelle eller behovsprøvde ordninger. Behovsprøvde ordninger kan for eksempel baseres på forsørgerstatus (enslig eller par) eller være betinget på inntektsnivå.

I det følgende går vi gjennom hovedfunnene fra avsnittene 4, 5 og 6. I avsnitt 4 beskrev vi barnefamilienes økonomi mer generelt, før vi i avsnitt 5 gikk gjennom hvordan dagens støtteordninger rettes mot barnefamiliene. Avsnitt 6 beskrev nærmere hva utvalgte endringer koster og hvordan de påvirker fordelingen av inntekt i husholdningene.

Vi finner at økonomien til barnefamiliene i gjennomsnitt er god, med gjennomsnittlige yrkesinntekter for parhusholdningene på over 1 million årlig (målt i 2016-kroner), og gjennomsnittlig disponible inntekt på over 860 000 kroner for par med barn. Husholdninger med barn (0–17 år) har i gjennomsnitt noe høyere husholdningsinntekt enn husholdninger uten barn, selv etter at vi justerer for husholdningsstørrelse ved bruk av ekvivalensskala.

Blant husholdningene med barn er det enslige forsørgere som har den klart laveste ekvivalensjusterte inntekten. I følge datagrunnlaget er det om lag 14 prosent av parhusholdningene der hovedinntektstaker har innvandrerbakgrunn, mens det tilsvarende tallet for enslige forsørgere er på om lag 16 prosent. Når det gjelder utdanning, er det 16 prosent av parhusholdningene der hovedinntektstaker har «uoppgitt» eller grunnskoleutdanning. Det tilsvarende tallet for enslige forsørgere er på hele 28 prosent. Selv når vi betinger på utdanning, ligger inntektene til enslige forsørgere på mellom 74 til 76 prosent av den ekvivalensjusterte inntekten for parhusholdninger.

En står i fare for å undervurdere inntektene til enslige forsørgere fordi bidrag, regulert gjennom private bidragsordninger, ikke inngår i datagrunnlaget. For å vurdere betydningen av dette har vi beregnet private overføringer mellom foreldre som ikke bor sammen. Disse foreløpige tallene indikerer at mangler i dataene ikke er hovedforklaringen på at enslige forsørgere fremstår med lave inntekter. Et tilleggsmoment er at utgiftene til barnepass er lavere for enslige forsørgere enn for parhusholdninger gjennom at førstnevnte gruppe i større grad mottar støtte til barnetilsyn.

Både for parhusholdninger og enslige forsørgere er det slik at desto flere barn det er i husholdningen, jo lavere er ekvivalensjustert inntekt i gjennomsnitt (til tross for at total disponibel inntekt er noe høyere i store familier). Husholdninger med flere barn har i tillegg høyere utgifter til barnepass.

Den ekvivalensjusterte inntekten til husholdninger der hovedinntektstaker har innvandrerbakgrunn fra EU15, Nord-Amerika, Australia og NZ er på samme nivå som for befolkningen uten innvandrerbakgrunn. Men i husholdninger der hovedinntektstaker har landbakgrunn fra «Europa utenom EU15» eller «øvrige land», er den ekvivalensjusterte husholdningsinntekten for par på bare rundt 66 prosent av den tilsvarende inntekten for parhusholdninger uten innvandrerbakgrunn. Videre ser vi at inntekter i husholdninger der hovedinntektstaker kun har grunnskoleutdanning utgjør 71 prosent av den tilsvarende inntekten til husholdninger der hovedinntektstaker har høyere utdannelse.

I kapittel 5 så vi nærmere på fordelingseffektene av de viktigste overføringene − kontantoverføringer, som blant annet barnetrygd, kontantstøtte, engangsstønad og foreldrepenger, støtte gjennom skattesystemet (foreldrefradraget) og subsidiert barnepass (barnehage). Vi finner at støtten gjennom barnetrygden er høyere for familier med lav inntekt, fordi ordningen inneholder utvidet barnetrygd til enslige forsørgere og fordi en fast sats per barn gir høyere utbetalinger til familier med mange barn. Blant mottakere av kontantstøtte er familier med lav utdanning og innvandrerbakgrunn overrepresentert. Dette gjør at denne ordningen har en klar lavinntektsprofil.

Størrelsen på skattereduksjon gjennom foreldrefradraget gjenspeiler at utgiftene til barnepass er høyest blant parhusholdninger med høy utdanning og høyere inntekt. Enslige forsørgere har rett til stønad til barnetilsyn. I tillegg vil flere enslige forsørgere dra fordel av nasjonale moderasjonsordningene i barnehagene (basert på husholdningsinntekt).

Videre finner vi at både brutto foreldrebetaling i barnehage og netto foreldrebetaling i barnehage (fratrukket stønad til barnetilsyn og skattereduksjon ved foreldrefradrag) øker med ekvivalensjustert inntekt. For en parhusholdning med to barn i aldersgruppen 0–6 år er gjennomsnittlig utgifter til barnepass på nærmere 30 000 kr i året, som utgjør rundt 3,5 prosent av disponibel inntekt. Gitt at begge barna benytter fulltidplass i barnehage, finner vi at gjennomsnittlige utgifter øker til 38 100 kroner. Tilsvarende utgifter kan forventes for fulltidsplass på SFO.

Hovedambisjonen her er å redegjøre for effekter på inntektsfordeling og arbeidstilbud av alternative utforminger av overføringsordningene. I kapittel 6 har vi simulert hvordan alternativ familiepolitikk påvirker fordelingen av inntekt. Vi tar særlig for oss alternative utforminger av barnetrygd, der det vises til alternativer for behovsprøving, ved å legge barnetrygden inn i skattegrunnlaget og ved mer eksplisitt å prøve den mot inntekt. Vi har blant annet sett nærmere på to forslag til endringer i barnetrygden som har vært diskutert i utvalget, karakterisert som «målrettet barnetrygd» og «universell barnetrygd». Den målrettede barnetrygden er en inntektsprøvd ordning med langt lavere proveny enn dagens ordning, mens universell barnetrygd i dette tilfellet innebærer en kombinasjon av skattlegging av ytelsen og økte satser, som i sum medfører høyere offentlige utgifter enn i dagens system.

Fordelen med behovsprøving av barnetrygden er at en kan øke overføringer til de familiene som antas å trenge det mest. Ulempen med behovsprøving er at husholdningene selv kan påvirke om de tilfredsstiller kravet for behovsprøving. Mange av analysene i denne rapporten tar utgangspunkt i direkte fordelingseffekter uten å ta hensyn til atferdseffekter, men vi har relativt detaljert diskutert effekter av hvordan arbeidstilbudet ventes å bli påvirket av behovsprøvd barnetrygd. Som forventet finner vi at det er en klar trade-off mellom omfordeling og arbeidstilbud. Når barnetrygden målrettes mot de fattigste familiene, ser vi også en betydelig reduksjon i arbeidstilbudet blant barnefamiliene.

Vi har også sett nærmere på forslag til alternativ utforminger av engangsstønad ved fødsel, foreldrepenger og gratis barnehage. I avsnitt 6 beskrev vi hvordan enkeltendringer og kombinasjoner av endringer virker på barnefattigdom og inntektsulikhet.

Referanser

Aasness, J., J. K. Dagsvik og T. O. Thoresen (2007). «The Norwegian Tax-benefit Model System LOTTE». I A. Gupta og A. Harding (red.): Modelling Our Future:Population Ageing, Health and Aged Care. International Symposia in Economic Theory and Econometrics, Vol. 16, Elsevier, 513–518.

Almond, D. og J. Currie (2011). «Human capital development before age five». I D. Card og O. Ashenfelter (red.), Handbook of Labor Economics, vol. 4b, Elsevier, 1315–1486.

Andresen, M. E. (2016). Child care for all? Treatment effects on test scores under essential heterogeneity. Manuskript, Universitetet i Oslo.

Andresen, M. E. og T. Havnes (2017). Child care and parental labor supply: A new look. Manuskript, Universitetet i Oslo.

Atkinson, A. B. (2015). Inequality. What can be done? Harvard University Press.

Bergström, T. og S. Blomquist (1996). The political economy of subsidized day care. European Journal ofPolitical Economy, 12, 443–457.

Bernal, R. og M. P. Keane (2010). Quasi-structural estimation of a model of childcare choices and child cognitive ability production. Journal of Econometrics, 156, 164–89.

Bettinger, E., T. Hægeland og M. Rege (2014). Home with mom: The effects of stay-at-home parents on children’s long-run educational outcomes. Journal of Labor Economics, 32, 443–467.

Black, S. E., P. J. Devereux, K. V. Løken og K. G. Salvanes (2014). Care or cash? The effect of child care subsidies on student performance. The Review of Economics and Statistics, 96, 824–837.

Blau, D. (2003). «Child Care Subsidy Programs». I Robert Moffitt (red.): Means-Tested Transfer Programs in the U.S., University of Chicago Press, 443–516.

Blau, D. og J. Currie (2006). «Pre-school, day care, and after-school care: Who’s minding the kids?» I E. Hanushek and F. Welch: Handbook of the Economics of Education, vol. 2, Elsevier, 1163–1278.

Blomquist, S. og V. Christiansen (1995). Public provision of private goods as a redistributive device in an optimum income tax model. Scandinavian Journal of Economics, 97, 547–567.

Blundell, R. og T. MaCurdy (1999). «Labor Supply: A Review of alternative approaches», i O. Ashenfelter og D. Card (red.): Handbook of Labor Economics, Vol. 3a, Elsevier, 1559–1695.

Bråten, B., N. Drange, H. Haakestad og K. Telle (2014). Gratis kjernetid i barnehager. Fafo-rapport 2014:44.

Carneiro, P., K. V. Løken og K. G. Salvanes (2015). A flying start? Long term consequences of time investments in children in the first year of life. Journal of Political Economy, 123, 365–412.

Cingano, F. (2014). Trends in income inequality and its impact on economic growth. OECD Social, Employment and Migration Working Papers No. 163, OECD.

Cools, S., J. H. Fiva og L. J. Kirkebøen (2015). Causal effects of paternity leave on children and parents. Scandinavian Journal of Economics, 117, 801–828.

Cunha, F. og J. J. Heckman (2008). Symposium on noncognitive skills and their development: Formulating, identifying and estimating the technology of cognitive and noncognitive skill formation. Journal of Human Resources, 43, 738–82.

Dagsvik, J. K., T. Kornstad, Z. Jia og T. O. Thoresen (2008). LOTTE-Arbeid – en mikrosimuleringsmodell for arbeidstilbudseffekter. Rapporter 2008/11, Statistisk sentralbyrå.

Dagsvik, J. K., Z. Jia, T. Kornstad og T. O. Thoresen (2014). Theoretical and practical arguments for modeling labor supply as a choice among latent jobs. Journal of Economic Surveys, 28, 134–151.

Dahl, G. B. og L. Lochner (2012). The impact of family income on child achievement: Evidence from the earned income tax credit. American Economic Review, 102, 1927–1956.

Dahl, G. B., K. V. Løken, M. Mogstad og K. V. Salvanes (2017). What is the case for paid maternity leave? Kommer i The Review of Economics and Statistics.

Domeij, D. og P. Klein (2012). Should day care be subsidized? Review of Economic Studies, 80, 568–595.

Drange, N. og M. Rege (2013). Trapped at home: The effect of mothers’ temporary labor market exits on their subsequent work career. Labour Economics, 24, 125–136.

Drange, N. og K. Telle (2015). Promoting integration of immigrants. Effects of free child care on child enrollment and parental employment. Labour Economics, 34, 26–38.

Duvander, A.-Z., T. Lappegård og G. Andersson (2010). Family policy and fertility: Fathers’ and mothers’ use of parental leave and continued childbearing in Norway and Sweden. Journal of European Social Policy, 20, 45–57.

Epland, J. og M. I. Kirkeberg (2016). Barnefamilienes inntekter, formue og gjeld 2004–2014. Rapporter 2016/11, Statistisk sentralbyrå.

Gauthier, A. H. (2007). The impact of family policies on fertility in industrialized countries: a review of the literature. Population Research and Policy Review, 26, 323–346.

Graafland, J. J. (2000): Childcare subsidies, labour supply and public finance: An AGE approach. Economic Modelling, 17, 209–246.

Gupta, N. D. og M. Simonsen (2010). Non-cognitive child outcomes and universal high quality child care. Journal of Public Economics, 94, 30–43.

Hansen, K., B. Lian, R. Nesbakken og T.O. Thoresen (2008). LOTTE-Skatt – en mikrosimuleringsmodell for beregning av direkte skatter for personer. Rapporter 2008/36, Statistisk sentralbyrå.

Hansen, O. E., A. Hetland og Ø. Sivertstøl (2013). FD-Trygd. Dokumentasjonsrapport. Demografi revidert. 1992–2010. Notater 44/2013, Statistisk sentralbyrå.

Hardoy, I. og P. Schøne (2010). Incentives to work? The impact of a ‘Cash-for-Care’ benefit for immigrant and native mothers labour market participation. Labour Economics, 17, 963–974.

Hardoy, I. og P. Schøne (2015). Enticing even higher female labor supply: The impact of cheaper day care. Review of Economics of the Household, 13, 815–836.

Havnes, T. og M. Mogstad (2011a). Money for nothing? Universal child care and maternal employment. Journal of Public Economics, 95, 1455–1465.

Havnes, T. og M. Mogstad (2011b). No child left behind: Subsidized child care and children’s long-run outcomes. American Economic Journal: Economic Policy, 3, 97–129.

Heckman, J. J., R. Pinto og P. A. Savelyev (2013). Understanding the mechanisms through which an influential early childhood program boosted adult outcomes. American Economic Review, 103, 1–35.

Heckman, J. J., J. Stixrud og S. Urzua (2006). The effects of cognitive and noncognitive abilities on labor market outcomes and social behavior. Journal of Labor Economics, 24, 411–482.

Herbst, C. M. og E. Tekin (2010). Child Care Subsidies and Child Development. Economics of Education Review, 29, 618–38.

Holmøy E. og T. O. Thoresen (2013). Grunnlag for vurdering av arbeidstilbudspotensialet i Norge på lang sikt. Rapporter 9/2013, Statistisk sentralbyrå.

Huggett, M., G. Ventura og A. Yaron (2011). Sources of lifetime inequality. American Economic Review, 101, 2923–2954.

Johnsen, J. J. og K. V. Løken (2015). Nordic family policy and maternal employment. Nordic Economic Policy Review, 2/2015, 115–132.

Keilman, N. (2016). «Fødsler og fruktbarhet i Norge». Vedlegg 2 i Meld. St. 24 Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter, Barne- og likestillingsdepartementet.

Kornstad, T. og T. O. Thoresen (2004). Means-testing the child benefit. The Review of Income and Wealth, 50, 29–49.

Kornstad, T. og T. O. Thoresen (2006). Effects of family policy reforms in Norway: Results from a joint labour supply and childcare choice microsimulation analysis. Fiscal Studies, 27, 339–371.

Kornstad, T. og T. O. Thoresen (2007). A discrete choice model for labor supply and child care. Journal of Population Economics, 20, 781–803.

Kravdal, Ø. (2016). «Not so low fertility in Norway − A result of affluence, liberal values, gender-equality ideals, and the welfare state». I R. R. Rindfuss and M. K. Choe (red.): Low Fertility, Institutions, and their Policies. Variations Across Industrialized Countries, Springer, 13–47.

Leridon, H. (2015). The development of fertility theories: A multidisciplinary endeavour. Population-E, 70, 309–348.

Lian, B., L. Midttømme og T. O. Thoresen (2012). Simulering av effekter av endringer i foreldrebetaling i barnehager og skolefritidsordningen. Notater 26/2012, Statistisk Sentralbyrå.

Lian, B., T. E. Vattø og T. O. Thoresen (2017). Dokumentasjon av «LOTTE-Barn» – en registerbasert simuleringsmodul for proveny- og fordelingseffekter av foreldrebetaling i barnehage. Under utgivelse, Statistisk sentralbyrå.

Lilleås, P. E. og R. N. Johnsson (2001). Foreldrebetaling i kommunale og private barnehager i perioden 1992–2001. Notater 2001/39, Statistisk sentralbyrå.

Lundberg, S. J., R. A. Pollak og T. J. Wales (1997). Do Husbands and Wives Pool Their Resources? Evidence from the United Kingdom Child Benefit, Journal of Human Resources, 32, 463–80.

Lunder, T. E. (2015). Nasjonal satser til private barnehager. TF-notat nr. 97/2015, Telemarksforsking.

Lundholm, M. og H. Ohlsson (1998).Wages, taxes and publicly provided day care. Journal of Population Economics, 11, 185–204.

Lundin, D., E. Mörk og B. Öckert (2008). How far can reduced childcare prices push female labour supply? Labour Economics, 15, 647–659.

Lyngstad, J., R. H. Kitterød og E. H. Nymoen (2014). Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012. Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. Rapporter 2014/2, Statistisk sentralbyrå.

Lyngstad, J. og E. H. Nymoen (2006). Økonomiske velferd blant foreldre som ikke bor sammen. Hvem har best råd? Samfunnspeilet 3/2006, Statistisk sentralbyrå.

Mankiw, N. G. og M. Weinzierl (2010). The optimal taxation of height: A case study of utilitarian income redistribution. American Economic Journal: Economic Policy, 2, 155–176.

Milligan, K. og M. Stabile (2011). Do child tax benefits affect the well-being of children? Evidence from Canadian child benefit expansions. American Economic Journal: Economic Policy, 3, 175–205.

Naz, G. (2004). The impact of cash-benefit reform on parents’ labour force participation. Journal of Population Economics, 17, 369–383.

OECD (2011). Divided We Stand: Why Inequality Keeps Rising. OECD Publishing.

Okun, A. M. (1975). Equality and Efficiency: The Big Tradeoff. The Brookings Institution.

Ostry, J. D. A. Berg og C. G. Tsangarides (2014). Redistribution, inequality and growth. IMF Staff Discussion Note, SDN/14/02, IMF.

Piketty, T. (2013). Capital in the 21th Century. Harvard University Press.

Rege, M. og I. F. Solli (2013). The impact of paternity leave on fathers’ future earnings. Demography, 50, 2255–2277.

Rindfuss, R. R., D. K. Guilkey, S. P. Morgan og Ø. Kravdal (2010). Child care availability and fertility in Norway. Population and Development Review, 36, 725–748.

Rindfuss R. R., D. K. Guilkey, S. P. Morgan, Ø. Kravdal og K. B. Guzzo (2007). Child care availability and first-birth timing in Norway. Demography, 44, 345–372.

Rosen, S. (1997). «Public employment, taxes and the welfare state in Sweden». I R. B. Freeman, R. Topel og B. Swedenborg (red.): The Welfare State in Transition:Reforming the Swedish Model, The University of Chicago Press, 79–108.

Rønneberg, L. T. S. (2015). Undersøking om foreldrebetaling i barnehagar, januar 2015. Rapporter 2015/30, SSB.

Rønsen M. (2009). Long-term effects of cash for childcare on mothers’ labour supply. Labour, 23, 507–533.

Schøne, P. (2004). Labour supply response to a cash-for-care subsidy. Journal of Population Economics, 17, 702–727.

Stiglitz, J. E. (2012). The Prize of Inequality, W.W. Norton & Company Inc.

Thoresen, T. O., E. E. Bø, E. Fjærli og E. Halvorsen (2012). A suggestion for evaluating the redistributional effects of tax changes: With an application to the 2006 Norwegian tax reform. Public Finance Review, 40, 303–338.

Thoresen, T. O. og T. E. Vattø (2015). Validation of the discrete choice labor supply model by methods of the New Tax Responsiveness literature, Labour Economics, 37, 38–53.

Thoresen, T. O. og T. E. Vattø (2017). An up-to-date joint labor supply and child care choice model. Foreløpig notat, Statistisk sentralbyrå.

Vike, S. F. (2016). Barne- og familiepolitikkens innvirkning på inntekten til familier med barn. Masteroppgave i samfunnsøkonomi, Universitetet i Oslo.

Zachrisson, H. D. og E. Dearing (2015). Family income dynamics, early childhood education and care, and early child behavior problems in Norway. Child Development, 86, 425–440.

Aaberge, R. og A. Langørgen (2006). Measuring the benefits from public services: The effects of local government spending on the distribution of income in Norway. Review of Income and Wealth, 52, 61–83.

Aassve, A. og T. Lappegård (2009). Childcare cash benefit and fertility timing in Norway. European Journal of Population, 25, 67–88.

Aassve, A. og T. Lappegård (2010). Cash benefit policy and childbearing decisions in Norway. Marriage and Family Review, 46, 146–169.

Fotnoter

1)

Cooke & Baxter 2010.

2)

Haavet 1999.

3)

Saraceno 2011.

4)

Kamerman & Kahn 1994.

5)

Saraceno 2011.

6)

Kamerman 2010.

7)

Saraceno 2011.

8)

Bradshaw & Hatland 2006.

9)

Ferragina & Seeleib-Kaiser 2015.

10)

Daly 2010, Ferragina & Seeleib-Kaiser 2015.

11)

Daly 2010.

12)

Ellingsæter 2016.

13)

Esping-Andersen 1999.

14)

Sainsbury 1996.

15)

Esping-Andersen 2015.

16)

Emmenegger et al. 2015.

17)

Ferragina & Seeleib-Kaiser 2011.

18)

Se oversikt i Emmenegger et al. 2015.

19)

Lister 1994.

20)

Lohmann & Zagel 2016.

21)

Esping-Andersen 1999.

22)

Lewis 1992.

23)

Korpi 2000.

24)

Bradshaw & Mayhew 2006.

25)

Bradshaw & Mayhew 2006.

26)

Esping-Andersen 1999.

27)

Ferragina & Seeleib-Kaiser 2015, Daly 2011.

28)

Pierson 2001.

29)

Morgan 2013.

30)

Esping-Andersen 2002.

31)

OECD 2006.

32)

Daly 2011.

33)

Daly 2011.

34)

Huber & Stephens 2000.

35)

Ferragina & Seeleib-Kaiser 2015.

36)

NOU 2009: 10, Barth et al. 2014b.

37)

Esping-Andersen 1990, 1999.

38)

Hernes 1987.

39)

For eksempel Leira 1992.

40)

Ellingsæter 2016.

41)

Brandth & Kvande 2003, 2013.

42)

Ellingsæter 2016.

43)

Ellingsæter 2014.

44)

Mahon 2002.

45)

Keilman 2015.

46)

Andersson et al. 2009.

47)

Gauthier 2007, Hoem 2008.

48)

Gauthier 2008.

49)

Balbo et al. 2012.

50)

Hoem 2008.

51)

Rønsen & Skrede 2006.

52)

Andersson et al. 2009, Rønsen & Skrede 2010.

53)

McDonald 2000, 2002.

54)

Morgan 2003.

55)

Hoem 2008.

56)

Neyer & Andersson 2008.

57)

McDonald 2002.

58)

Mills & Blossfeld 2005.

59)

Kreyenfeld 2010.

60)

Brewster & Rindfuss 2000.

61)

Morgan & King 2001.

62)

Keilman 2015.

63)

Keilman 2015.

64)

Leira 1992.

65)

Se for eksempel Borchorst & Siim 2008 og Holst 2002.

66)

Bettio & Verashchagina 2009.

67)

Barth et al. 2014a.

68)

Mandel & Seymonov 2006, se også Gupta et al. 2008 og Sanandaji 2016.

69)

Korpi et al. 2013.

70)

Evertsson et al. 2009.

71)

Keck & Saraceno 2013.

72)

Evertsson et al. 2009.

73)

Korpi et al. 2013.

74)

Kildal & Kuhnle 2005.

75)

Therborn 2004.

76)

Knijn & Ostner 2008.

77)

Ellingsæter 2012a.

78)

Ruggie 1984, i Ellingsæter & Leira 2004.

79)

Ellingsæter & Leira 2006.

80)

Sejersted 2007.

81)

Daly 2010.

82)

van de Kaa 1987.

83)

Meld. St. 24 (2015–2016), side 15.

84)

Goldscheider et al. 2015.

85)

Goldscheider et al. 2015.

86)

Goldscheider et al. 2015.

87)

Bernard 1982.

88)

Grønseth 1976.

89)

Morgan 1996.

90)

For eksempel Hareven 1999.

91)

Solheim 2012.

92)

Hareven 1999.

93)

Terum & Hatland 2014.

94)

Christensen & Syltevik 2013.

95)

Goldin 2014.

96)

Goldin 2006.

97)

Becker 1965, 1985.

98)

Chiappori & Lewbel 2015.

99)

Cooke et al. 2013.

100)

Studien omfattet gifte kvinner. Bruddrisikoen er større for samboende enn for gifte kvinner, og det er en stor andel samboere i de nordiske landene, selv om samboere med barn ofte gifter seg etter hvert. Utvalget av gifte blant nordiske kvinner er imidlertid selektert, og omfatter bare kvinner som har overlevd de første årene uten brudd (Cooke 2013). Mer detaljerte analyser endret imidlertid ikke studiens konklusjoner.

101)

Smart 1996.

102)

Ericsson 2000.

103)

Andenæs 2013.

104)

Andenæs 2013.

105)

Bianchi 2000.

106)

Bonke & Esping-Andersen 2011.

107) Budig & Folbre 2004, Sayer et al. 2004.

108)

Sayer et al. 2004.

109)

Crompton 2006.

110)

McLanahan & Jacobsen 2015.

111)

McLanahan & Jacobsen 2015.

112)

McLanahan et al. 2013.

113)

McLanahan et al. 2013.

114)

Dommermuth et al. 2015.

115)

Kitterød 2002.

116)

Esping-Andersen 2009.

117)

Esping-Andersen 2009, Skrede 2004.

118)

Esping-Andersen 2009.

119)

Goldscheider et al. 2015.

120)

Unicef 2016.

121)

Brannen 1999.

122)

Therborn 1996.

123)

Korsvold 2016.

124)

Zelitzer 1994.

125)

Korsvold 2016.

126)

Midjo 1994.

127)

Ben-Arieh 2010.

128)

Kamerman & Kahn 1991.

129)

Bianchi 2000.

130)

Archard 2015.

131)

Korsvold 2016.

132)

Korsvold 2016.

133)

OECD 2006.

134)

Moss 2010.

135)

NOU 2010: 7.

136)

Moss 2010.

137)

NOU 2009: 10, side 25.

138)

Archard 2015.

139)

Ot.prp. nr. 104 (2008–2009).

140)

Archard 2015, side 107.

141)

Heimer & Palme 2015.

142)

Archard 2015.

143)

NOU 2016: 16.

144)

NOU 2016: 16, side 48.

145)

Korsvold 2016.

146)

SOU 2005: 73, side 58–59.

147)

Heimer & Palme 2015.

148)

Heinen & Palme 2015.

149)

Bradshaw 2015.

150)

Bradshaw 2015.

151)

Unicef 2013. Materiell velferd: relativ barnefattigdom, andel familier med lav levestandard m.m. Helse og trygghet: spedbarnsdødelighet, fødselsvekt, vaksinasjonsrate, barnedødelighet. Utdanning: deltakelse i barnehage, andel i videregående utdanning, andel 15–19 år hverken i utdanning eller arbeid, gjennomsnittlig PISA-score i lesing, matte og realfag. Atferd og risiko: overvekt, tenåringsgraviditet, røyking, alkohol, mobbing m.m. Bolig og miljø: rom per person, boligproblemer, mordrate, luftforurensning.

152)

Høy tilfredshet: 6 eller høyere på en skala fra 0 til 10.

153)

Se blant annet NOU 2011: 7 og Meld. St. 12 (2012–2013) for en diskusjon av bærekraften i velferdsstaten, samt NOU 2009: 10 for en grundig gjennomgang av fordelingspolitikk.

154)

Hellevik 2008, gjengitt i NOU 2009: 10.

155)

Kymlika 1990.

156)

Se for eksempel Nielsen 1985.

157)

Crocker 1977.

158)

Nozik 1974.

159)

Det skilles her mellom «liberalisme» som en politisk ideologi med vekt på begrenset politisk makt og fremhevelse av individets frihet, og «liberal» i filosofisk betydning, som vil si å være åpen og tolerant.

160)

Rawls 1971.

161)

Se blant annet Cappelen & Tungodden 2009, Cappelen et al. 2010.

162)

Anttonen et al. 2012.

163)

Anttonen & Sipilä 2012.

164)

Anttonen et al. 2012.

165)

Korpi & Palme 1998.

166)

Korpi & Palme 1998.

167)

Borchorst et al. 2015.

168)

Beskrivelsen bygger på Borchorst et al. 2015.

169)

Se for eksempel behovsprøving av barne-/ungeytelse for høyinntektsgrupper i Danmark, Borchorst et al. 2015.

170)

Borchorst & Siim 2008, Häikiö & Hvinden 2012 og NOU 2011: 7.

171)

Béland et al. 2014.

172)

Béland et al. 2014.

173)

Bergsgard & Vassenden 2015.

174)

Ringdal 2010.

175)

Ringdal 2010.

176)

Hansen & Wiborg 2010.

177)

Se for eksempel Fasting 2016 for en gjennomgang av utdanning og sosial mobilitet.

178)

Markussen & Røed 2015b. Se også Jäntti et al. 2006, Bratsberg et al. 2007, Raaum et al. 2007.

179)

Markussen og Røed 2015b.

180)

Wiborg og Hansen 2009.

181)

Hermansen 2016.

182)

Friberg 2016.

183)

Hermansen 2017.

184)

Markussen & Røed 2015b.

185) Fraser 1995.

186)

Fraser 2000.

187)

I NOU 2012: 15 Politikk for likestilling ble det argumentert for at dette prinsippet bør danne det normative utgangspunktet for den offentlige likestillingspolitikken.

188)

Fremstillingen henter mye fra Fløtten og Nielsen 2015.

189)

Fløtten 2009.

190)

Fløtten 1999, Epland 2001 og Fløtten et al. 2001.

191)

Townsend 1979.

192)

Se blant annet Sen 1976, 1983.

193)

Boadway & Bruce 1984 gir en grundig innføring i økonomisk velferdsteori.

194)

Antakelsen om at samfunnets velferd kun avgjøres av hvert individs nytte, kalles ofte «velferdisme», jf. Sen 1977.

195)

Se Cooter & Rappoport 1984 for en kort historisk oversikt over utviklingen av nytteteori og velferdsteori.

196)

Se for eksempel Stiglitz 1986.

197)

Se blant annet Røed & Strøm 2002.

198)

NOU 2009: 10.

199)

Røed & Zhang 2005, i NOU 2009: 10, side 247.

200)

For mer om dette, se blant annet Joyce 1987 og Esser 2012.

201)

Vedlegg 1.

202)

Se for eksempel Stiglitz 2012, Piketty 2013 og Atkinson 2015.

203)

I kapittel 6 og vedlegg 1 diskuteres det hvordan overføringsordninger kan utformes gitt denne utfordringen.

204)

Okun 1975.

205)

Holmøy & Thoresen 2013.

206)

Se Naz 2004, Schøne 2004, Rønsen 2009.

207)

Kornstad & Thoresen 2006, 2007.

208)

Blau & Currie 2006.

209)

Black et al. 2014.

210)

Kornstad & Thoresen 2004.

211)

Johnsen & Løken 2015.

212)

Dahl et al. 2017.

213)

Kornstad & Thoresen 2004.

214)

Ellingsæter & Leira 2006.

215)

Ellingsæter 2014.

216)

Ellingsæter & Leira 2006.

217)

Sejersted 2005.

218)

Therborn 2004.

219)

Beck-Gernsheim 2002.

220) Giddens 1991, 1992, 1994, 1998.

221)

Syltevik & Wærness 2004.

222)

D’Andrade 1992.

223)

Johnson-Hanks et al. 2011.

224)

Syltevik & Wærness 2004.

225)

Ellingsæter & Leira 2006.

226)

Sejersted 2005.

227)

Baumann 2000.

228)

Esping-Andersen 1999, 2002, Taylor-Gooby 2004, Bonoli 2005, Zustavern & Kohli 2010.

229)

Bonoli 2005.

230)

Bonoli 2005.

231)

Morel et al. 2012.

232)

Schøyen 2016.

233)

Morel et al. 2012.

234)

Hemerijck 2015.

235)

Midtbøen & Teigen 2013, Schøyen 2016.

236)

Esping-Andersen 2002.

237)

Morel 2012.

238)

Morel 2012.

239)

Esping-Andersen 2002.

240)

Midtbøen & Teigen 2013.

241)

Lister 2003.

242)

Bouget et al. 2015.

243)

NOU 2011: 7.

244)

Kumlin & Rothstein 2005.

245)

Korpi & Palme 1998.

246)

Delhey & Newton 2005.

247)

Khodyakov 2007.

248)

Ellingsæter & Pedersen 2014.

249)

Kumlin & Rothstein 2005.

250)

Mewes 2014.

251)

Aassve et al. 2012.

252)

Lolle & Torpe 2011.

253)

Ziller 2014.

254)

Lundåsen & Wollebæk 2013.

255)

Bay et al. 2007.

256)

NOU 2011: 7.

257)

NOU 2017: 2.

258)

Grødem 2017.

259)

Grødem 2017.

260)

Esping-Andersen 1990.

261)

Bay & Pedersen 2015.

262)

Korpi & Palme 1998.

263)

Bay & Pedersen 2015.

264)

Lewis 2008.

265)

Korpi 2000.

266)

Se diskusjon av ulike metoder i Johnsen & Løken 2013 og Galloway et al. 2013.

267)

Kautto et al. 2001.

268)

Neyer & Andersson 2008.

269)

Daly & Lewis 2000.

270)

Meyers & Jordan 2006.

271)

Lewis 2008.

272)

Se diskusjon i Ellingsæter et al. 2016.

273)

Svallfors 2010.

274)

Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk 2016.

275)

Statistisk sentralbyrå 2016, statistikk for folkemengde og befolkningsendring.

276)

Lappegård & Dommermuth 2015.

277)

Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk 2016.

278)

Keilman 2015.

279)

Keilman 2015.

280)

Eurostat. http://ec.europa.eu/eurostat/tgm/ table.do?tab=table&init=1&language=en&pcode= tsdde220&plugin=1

281)

Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk 2016.

282)

Statistisk sentralbyrå, befolkningsstatistikk 2016.

283)

Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken.

284)

http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/innvbef, lastet ned 26. oktober 2016.

285)

www.ssb.no/innvgrunn

286)

Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken.

287)

Ellingsæter & Iversen 1984.

288)

Kjeldstad 1991.

289)

Eurostat.

290)

Bankenes utlånsrente til publikum, herunder husholdninger, ikke-finansielle foretak og kommuner, var 3,6 prosent ved utgangen av 2015. Til sammenligning var den 7,5 prosent i 1995, ifølge Statistisk sentralbyrå.

291)

Arbeidskraftundersøkelsen, 4. kvartal 2016.

292)

Konsumprisindeksen er et mål for prisnivået på konsumprodukter og viser prisutvikling på varer og tjenester som private husholdninger etterspør.

293)

Anundsen 2016.

294)

Statistisk sentralbyrå 2016 side 24–25.

295)

Fallet er beregnet fra 1. kvartal 2017 til 4. kvartal 2019 for en renteoppgang fra begynnelsen av 2017, under forutsetning om upåvirket valutakurs og finanspolitikk.

296)

IMF 2016.

297)

Statistisk sentralbyrå, familie- og husholdsstatistikken 2015.

298)

Noack 2010.

299)

Personer født i perioden 1980–1984, basert på data fra LOGG 2007, Dommermuth et al. 2009.

300)

Goplen 2015.

301)

Statistisk sentralbyrå, familie- og husholdsstatistikk 2015.

302)

Statistisk sentralbyrå har gjennomført ulike intervjuundersøkelser for å anslå antallet samboere i befolkningen: Fruktbarhetsundersøkelsen 1977, Familie- og yrkesundersøkelsen 1988 og Omnibusundersøkelser 1993–2004. Fra 2005 har dataene blitt hentet fra SSBs Reiseundersøkelse.

303)

Blom et al. 1993.

304)

Noack 2010.

305)

Dommermuth et al. 2015, tall fra 2014.

306)

Lappegård & Noack 2015, i Dommermuth et al. 2015.

307)

Perelli-Harris et al. 2010, i Dommermuth et al. 2015; Skrede et al. 2011.

308)

Syltevik 1999, 2015.

309)

Wiik et al. 2012.

310)

For en oversikt, se Birkelund & Heldal 2003.

311)

Birkelund & Heldal 2003.

312)

Hansen 2002.

313)

Skrede et al. 2011.

314)

Basert på registerinformasjon for 2016, beregninger foretatt på bakgrunn av tabell 4.8, vedlegg 1.

315)

Målt etter personen i parforholdet med høyest inntekt, som i de fleste tilfeller er en mann.

316)

Dette inkluderer barn født i utlandet av to utenlandsfødte foreldre (og som har fire utenlandsfødte besteforeldre), og barn født i Norge av to utenlandsfødte foreldre (og som har fire utenlandsfødte besteforeldre).

317)

http://www.ssb.no/a/barnogunge/2016/bef/, lastet ned 23. januar 2017.

318)

Dzamarija 2016.

319)

http://www.ssb.no/a/barnogunge/2016/bef/, lastet ned 23. januar 2017.

320)

Dzamarija 2016.

321)

Sandnes & Østby 2015.

322)

Sandnes & Østby 2015.

323)

Sandnes & Østby 2015, se også Daugstad 2009.

324)

Wiik 2013.

325)

Avsnittet er i stor grad basert på en kunnskapsstatus om fruktbarhet og samliv i Norge, Dommermuth et al. 2015.

326)

Keilman 2015.

327)

Dommermuth et al. 2015.

328)

Kravdal & Rindfuss 2008, i Dommermuth et al. 2015.

329)

Lappegård et al. 2013, i Dommermuth et al. 2015.

330)

Rendall et al. 2005, i Dommermuth et al. 2015.

331)

Rendall et al. 2005, i Dommermuth et al. 2015.

332)

Black et al. 2008, i Dommermuth et al. 2015.

333)

Monstad 2008.

334)

Cohen et al. 2011, i Dommermuth et al. 2015.

335)

Lappegård & Dommermuth 2015, se også Lappegård & Rønsen 2005.

336)

Hart 2015, i Dommermuth et al. 2015.

337)

Lappegård & Rønsen 2013, i Dommermuth et al. 2015.

338)

Thomson et al. 2014, i Dommermuth et al. 2015.

339)

Avsnittet er basert på Tønnessen 2014.

340)

Folkehelseinstituttet 2016, https://www.fhi.no/fp/svangerskap/statistikk/abort---fakta-med-statistikk/, lastet ned 26. oktober 2016.

341)

Avsnittet er basert på befolkningsstatistikk fra Statistisk sentralbyrå, publisert 2. juni 2016.

342)

Lyngstad 2004.

343)

Perelli-Harris et al. 2010, i Dommermuth et al. 2015.

344)

Goplen 2015.

345)

Lyngstad & Jalovaara 2010.

346)

Texmon 1999, Noack 2002.

347)

Statistisk sentralbyrå, familie- og husholdsstatistikk, 2016.

348)

Tall basert på folke- og boligtellingen, Statistisk sentralbyrå, 2011.

349)

Lyngstad et al. 2014.

350)

Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, familie- og husholdsstatistikken, 2016.

351)

Kitterød et al. 2016.

352)

Lyngstad et al. 2014.

353)

Kitterød et al. 2016.

354)

Lyngstad et al. 2014.

355)

Kitterød et al. 2014.

356)

Lyngstad et al. 2015.

357)

Lyngstad et al. 2014.

358)

Kitterød et al. 2016, tall fra 2012.

359)

Wiik et al. 2015.

360)

Kitterød et al. 2016,

361)

Kvalitative undersøkelser basert på relativt få intervjuer indikerer at steforeldre ikke nødvendigvis føler et økonomisk ansvar for de barna partneren har når de flytter sammen (Bø og Wærness 2005, Magnussen 2015). Det finnes ikke representative undersøkelser som kan gi svar på hvilken sosial eller økonomisk rolle steforeldre tar for barn.

362)

Utdanningsnivået til innvandrere varierer etter innvandringsgrunn. Blant ulike innvandringsgrupper har flyktninger lavest utdanning; om lag halvparten har grunnskole, og 5 prosent har ingen utdanning. Arbeidsinnvandrere har høyere utdanning enn den norske befolkningen sett under ett, og 45 prosent har høyere utdanning, mens 40 prosent har videregående utdanning. Blant familieinnvandrerne har 35 prosent høyere utdanning og 40 prosent grunnskoleutdanning (Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 20. juni 2016).

363)

Lillejord et al. 2015.

364)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

365)

Lillejord et al. 2015.

366)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

367)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

368)

Lillejord et al. 2015.

369)

Lillejord et al. 2015, side 11.

370)

Reegård & Rogstad 2016.

371)

Med høyere utdanning menes universitets- og høyskoleutdanninger av minimum fire års varighet.

372)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

373)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

374)

NOU 2008: 6.

375)

Raaum 2003.

376)

Hansen 2008, Wiborg & Hansen 2008.

377)

NOU 2009: 10.

378)

NOU 2009: 10.

379)

Bakken 2003.

380)

Gruppene som sammenlignes her, er ungdom som påbegynte videregående skole i årene 1999 og 2000 og starter på høyere utdanning i årene 2002 og 2003 (Støren 2011).

381)

Støren 2011.

382)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

383)

Statistisk sentralbyrå, utdanningsstatistikk, 2015.

384)

Se for eksempel NOU 2012: 15, NOU 2008: 6, Reisel & Brekke 2013, Jensberg et al. 2012.

385)

Statistisk sentralbyrå 2015, side 12.

386)

Næsheim & Villund 2013.

387)

Kitterød & Rønsen 2012.

388)

Kitterød & Rønsen 2012.

389)

Arbeidskraftundersøkelsen (AKU) 2015.

390)

Statistisk sentralbyrå, Statistikkbanken, arbeidstidsordninger, AKU 2015.

391)

AKU 2016 (3. kvartal), andel midlertidig ansatte 15–74 år, i prosent av alle ansatte 15–74 år.

392)

Nergaard 2016.

393)

Kitterød & Rønsen 2012, side 163.

394)

Kitterød & Rønsen 2012, side 163.

395)

Tallene er basert på AKU. I AKU inngår de som har foreldrepermisjon, som sysselsatte. En betydelig andel av mødrene til de minste barna vil i praksis være hjemme med barn, men er altså i AKU-statistikken registrert som sysselsatte. Det er derfor vanskelig å få en god oversikt over sysselsettingen til særlig kvinner med små barn ved hjelp av AKU.

396)

Kitterød 2007.

397)

Kitterød 2016.

398)

Statistisk sentralbyrå, Levekårsundersøkelsen om arbeidsmiljø 2013, gjengitt i Kitterød 2016. Det er ikke mulig i undersøkelsen å skille ut personer i foreldrepermisjon. Det er derfor noe usikkerhet knyttet til tolkningen av arbeidstiden til foreldre med barn i alderen null–to år.

399)

Dommermuth & Kitterød 2009, basert på data fra Arbeidskraftundersøkelsen 2005.

400)

Rønsen & Kitterød 2012, basert på data fra Arbeidskraftundersøkelsen 1996–2010.

401)

Levekårsundersøkelsen om arbeidsmiljø 2013, Statistisk sentralbyrå, i Kitterød 2016.

402)

Statistisk sentralbyrå, Barnetilsynsundersøkelsen 2010, i Moafi & Bjørkli 2011.

403)

Lappegård et al. 2013, i Dommermuth et al. 2015.

404)

Ellingsæter 2012b.

405)

Kitterød 2016, basert på data fra Levekårsundersøkelsen om arbeidsmiljø 2013. Studien tar utgangspunkt i par med barn i alderen 2–19 år.

406)

Kitterød 2016. Studien er basert på data fra den norske Generation and Gender Survey (GSS) fra 2007.

407)

Ellingsæter 2017.

408)

Kitterød 2007.

409)

Rønsen & Kitterød 2009.

410)

Bergsvik et al. 2016.

411)

Skrede & Wiik 2012. Studien er basert på registerdata av alle gifte og samboende foreldrepar som fikk sitt første barn i perioden 1997–2001. Parene ble fulgt frem til 2003, og analysen ser på husholdningsøkonomien året der første felles barn blir født og frem til barnet er seks år.

412)

Skrede & Wiik 2012.

413)

Noack 2010.

414)

Lyngstad et al. 2011.

415)

Mastekaasa & Birkelund 2011, Gottschalk & Danziger 2005, Schwartz 2010, Harkness et al. 1997, OECD 2015b .

416)

Mastekaasa & Birkelund 2011.

417)

Andre politiske tiltak er å fremme sysselsetting og jobber av høy kvalitet; å satse på utdanning; å ha omfordelende skatte- og overføringssystemer. OECD 2014a, 2014b, 2015b.

418)

Statistisk sentralbyrå, lønnsstatistikk, 2015.

419)

Enger & Hagen 2009, NOU 2008: 6 og Hamre 2016.

420)

NOU 2008: 6, side 26. Se også NOU 2012: 15.

421)

NOU 2012: 15.

422)

Jensberg et al. 2012, i NOU 2012: 15.

423)

Jenseberg et al. 2012, side 44.

424)

Orupabo 2016.

425)

Jensberg et al. 2012, i NOU 2012: 15

426)

Petersen et al. 2014.

427)

Hardoy & Schøne 2008.

428)

Sysselsatte inkluderer her personer som kombinerer sysselsetting og utdanning, og personer som har lønnet omsorgspermisjon.

429)

Her definert som bakgrunn fra Øst-Europa utenom EU, Asia (inkludert Tyrkia), Afrika, Sør- og Mellom-Amerika og Oseania utenom Australia og New Zealand.

430)

Statistisk sentralbyrå, tall fra 2014, sitert i Olsen 2016.

431)

Kavli 2015.

432)

Nadim 2014.

433)

Statistisk sentralbyrå, tall fra 2014, sitert i Olsen 2016.

434)

Studien inkluderer innvandrere til Norge fra Pakistan, Iran, Irak og Vietnam.

435)

Kavli 2015.

436)

Dette funnet underbygges også i kvalitative intervjuundersøkelser blant innvandrere fra Pakistan, se Nadim 2014.

437)

Nicolaisen & Kavli 2016.

438)

Nicolaisen & Kavli 2016.

439)

Kitterød 2016, 2012b.

440)

Kitterød 2016, 2012a.

441)

Aarseth 2010.

442)

Kitterød & Lappegård 2012.

443)

Helsedirektoratet 2016b.

444)

Helsedirektoratet 2016a.

445)

Uvisst om ammeråd endres, www.forskning.no, 12. november 2013.

446)

Helsedirektoratet 2016b.

447)

Hellevik & Hellevik 2012.

448)

Fremstillingen i kapitlet bygger i stor grad på Epland & Kirkeberg 2016.

449)

Epland & Kirkeberg 2014.

450)

For å bli definert som yrkestilknyttet må personen ha en yrkesinntekt (summen av lønnsinntekt og inntekt fra næringsvirksomhet) som er høyere enn 2 G, det vil si 168 400 kroner i 2013.

451)

Epland & Kirkeberg 2016.

452)

Se tabell 3.2 & 3.3 i vedlegg 1.

453)

Epland & Kirkeberg 2016.

454)

Epland & Kirkeberg 2016.

455)

Langeland et al. 2016.

456)

Omholt 2016.

457)

Omholt 2016.

458)

Husholdningstypen er her basert på situasjonen siste året i treårsperioden (2014).

459)

Epland 2016.

460)

Epland & Kirkeberg 2016.

461)

Se tabell 3.2 og tabell 3.3 i vedlegg 1 for ytterligere informasjon.

462)

Townsend 1979.

463)

Epland & Kirkeberg 2010.

464)

Bratberg et al. 2005.

465)

Corac 2006.

466)

Epland & Kirkeberg 2010.

467)

Bhuller & Brandsås 2013.

468)

Epland 2016a.

469)

Epland & Kirkeberg 2016.

470)

Basert på median ekvivalensinntekt (justert for kjøpekraftsparitet).

471)

EU-SILC, lest 20. desember 2016.

472)

UNICEF 2016.

473)

OECD 2011.

474)

Walker et al. 2013.

475)

Epland & Kirkeberg 2009.

476)

Lorentzen & Nielsen 2009.

477)

Sandvik 2016b.

478)

Fløtten & Kavli 2009.

479)

Fløtten 2015.

480)

De ni godene er: i) å betale husleie/boliglån eller elektrisitet / kommunale avgifter i tide, ii) å holde hjemmet tilstrekkelig varmt, iii) å betale uventede utgifter, iv) å spise kjøtt eller fisk annenhver dag, v) en ukes ferie borte fra hjemmet, vi) en privatbil, vii) vaskemaskin, viii) farge-TV og ix) en telefon (inklusive mobiltelefon).

481)

Dette løses i enkelte tilfeller med tilleggsundersøkelser som ser spesielt på enkeltgrupper av interesse.

482)

Smeeding et al. 1993.

483)

Aaberge & Langørgen 2006.

484)

Se NOU 2009: 10, side 82, fotnote 24 og Citro & Michael 1995.

485)

Se Aaberge & Langørgen 2003, 2006 og Bhuller & Aaberge 2010.

486)

Nørgaard 2001, Aaberge et al. 2010 og OECD 2011, gjengitt i Omholt 2016.

487)

Vike 2016.

488)

Kilde Arbeids- og velferdsdirektoratet. Tall hentet fra nav.no 7. mars 2016.

489)

Tidligere falt barnetrygden bort hvis utenlandsoppholdet var ment å vare mer enn seks måneder. Innstrammingen trådte i kraft 1. oktober 2016. Se for øvrig lovforslaget i Prop. 63 L (2015–2016).

490)

De må være medlemmer i trygden etter folketrygdloven § 2-5 (pliktig medlemskap for blant andre norske statsborgere som er arbeidstakere i den norske stats tjeneste, i Forsvarets tjeneste eller student med støtte fra Lånekassen) eller § 2-8 (frivillig medlemskap for blant andre ansatte i en virksomhet med hovedsete i Norge og studenter).

491)

Forordning 883/2004 om koordinering av trygdeordninger.

492)

Arbeids- og velferdsdirektoratet 2016.

493)

Teksten er i all hovedsak hentet fra Ot.prp. nr. 57 (2000–2001) Om lov om barnetrygd (barnetrygdloven) og NOU 1996: 13 Offentlige overføringer til barnefamilier. Mer utførlig omtale av endringer i barnetrygden finnes i disse dokumentene.

494)

Tillegget blir i dag kalt «småbarnstillegget» etter at det ordinære småbarnstillegget bortfalt i 2003.

495)

Van Lancker og Van Mechelen 2014.

496)

Van Lancker et al. 2014.

497)

Verbist & Lancker 2016.

498)

Atkinson 2011.

499)

Brewer et al. 2010.

500)

Bay et al. 2016.

501)

Opplysninger hentet fra www.missoc.org 2. januar 2017. Alle satser omregnet til norske kroner etter valutakursen denne dagen.

502)

Kapittel 12 i lov 17. juni 2005 nr. 62 om arbeidsmiljø, arbeidstid og stillingsvern mv.

503)

Kapittel 14 i lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd.

504)

Se nærmere i NOU 1996: 13, Ot.prp. nr. 15 (1976–77), St.prp. nr. 1 (1992–93) Barne- og familiedepartementet, Vollset 2011 og Brandth & Kvande 2009, 2013.

505)

Ot.prp. nr. 15 (1976–77).

506)

Fedrekvote var tidligere drøftet i blant annet NOU 1991: 3 og i St.meld. nr. 70 (1991–92).

507)

Blant annet i Brandth & Øverli 1998.

508)

Ellingsæter 2016.

509)

Prop. 40 L (2013–2014).

510)

Omtalen er i stor grad basert på Halrynjo & Kitterød 2016a og Halrynjo & Kitterød 2016b.

511)

Se nav.no. Det er viktig å være oppmerksom på at denne statistikken fra Arbeids- og velferdsdirektoratet kun gir en oversikt over uttaket i den aktuelle perioden. En far kan dermed ha tatt ut foreldrepenger tidligere år, eller han kan fortsette uttaket senere. Tallene for de tre første kvartalene i 2016 omfatter fedre med henholdsvis 12, 14 og 10 uker fedrekvote.

512)

Kitterød et al. 2017.

513)

Fougner 2012.

514)

Kitterød et al. 2017 .

515)

Kvande & Brandth 2016a, Kvande & Bye 2016.

516)

Grambo & Myklebø 2009.

517)

Bringedal & Lappegård 2012.

518)

Rønsen & Kitterød 2012.

519)

Rønsen & Kitterød 2015.

520)

Rønsen & Kitterød 2015.

521)

Rønsen & Kitterød 2012.

522)

Carneiro et al. 2015 og Dahl et al. 2015.

523)

Dahl et al. 2015.

524)

Johnsen & Løken 2016.

525)

Kotsadam & Finseraas 2011, gjengitt i Halrynjo & Kitterød 2016b.

526)

Se Halrynjo & Kitterød 2016b.

527)

Brandth & Kvande 2013.

528)

Kvande & Brandth 2016a, 2016b.

529)

Brandth & Kvande 2013, 2015.

530)

Kitterød et al. 2017.

531)

Kilde Missoc (opplysninger hentet fra missoc.org desember 2016. Alle satser er omregnet til norske kroner etter valutakursen samme tidspunkt) og Halrynjo & Kitterød 2016a.

532)

Rostgaard & Lausten 2015.

533)

Fasting 2017

534)

Halrynjo & Kitterød 2016a.

535)

Halrynjo & Kitterød 2016a.

536)

I 2016 er imidlertid den svenske kvoten for far igjen lengre enn den norske (tre måneder kontra ti uker).

537)

Cedstrand 2012.

538)

Rostgaard & Lausten 2015.

539)

Duvander 2013, 2014.

540)

Rostgaard & Lausten 2015.

541)

Inspektionen för Socialförsäkringen 2016.

542)

Mussino & Duvander 2016.

543)

Duvander & Viklund, referert i Halrynjo & Kitterød 2016a.

544)

Halrynjo & Kitterød 2016a.

545)

Se nærmere i NOU 1996: 13 og Vollset 2011.

546)

Innst. S. nr. 17 (1976–77).

547)

Ot.prp. nr. 42 (1980–81).

548)

Ot.prp. nr. 13 (1992–93).

549)

Grambo & Nicolaisen 2015.

550)

Siden 2010 har arbeidsavklaringspenger blitt regnet som pensjonsgivende inntekt. Andelen med arbeidstilknytning kan derfor være noe lavere.

551)

Grambo & Nicolaisen 2015.

552)

Naper 2009.

553)

Grambo & Nicolaisen 2015.

554)

Grambo og Nicolaisen 2015.

555)

Se nærmere om begrunnelsen for ordningen i St.prp. nr. 53 (1997–98) og Ot.prp. nr. 56 (1997–98).

556)

Kilde Arbeids- og velferdsdirektoratet. Tall hentet fra nav.no, 23. juni 2016.

557)

Hamre 2016.

558)

«EU etc.» omfatter EU/EØS, USA, Canada, Australia og New Zealand. «Afrika, Asia etc.» omfatter Afrika, Asia, Latin-Amerika, Oseania utenom Australia og New Zealand, og Europa utenom EU/EØS.

559)

Bakken & Myklebø 2010.

560)

Østbakken 2016a.

561)

Arbeids- og velferdsdirektoratet. Tall hentet fra nav.no, 23. juni 2016.

562)

St.prp. nr. 53 (1997–98).

563)

Baklien et al. 2001.

564)

St.meld. nr. 43 (2000–2001).

565)

Rønsen 2009.

566)

Hardoy & Schøne 2010.

567)

Drange & Rege 2013.

568)

Dahl 2014.

569)

Østbakken 2016a.

570)

Duvander & Ellingsæter 2016.

571)

Omtalen er i all hovedsak basert på Duvander & Cedstrand 2012 og Østbakken 2016a.

572)

Lov 17. juni 2005 nr. 62 om arbeidsmiljø, arbeidstid og stillingsvern mv.

573)

For en oversikt, se Meld. St. 19 (2015–2016).

574)

Dette avsnittet er i hovedsak basert på Barnehagespeilet 2015 og Barnehagespeilet 2016, hvis ikke annen referanse er oppgitt.

575)

Meld. St. 24 (2012–2013).

576)

Statistisk sentralbyrå, barnehagestatistikk.

577)

NOU 2012: 1, side 49.

578)

Utdanningsspeilet 2016.

579)

Siden 2011 ble hoveddelen av de tidligere øremerkede statlige tilskuddene til barnehager innlemmet i kommunenes rammetilskudd.

580)

Separate tall for finansieringsbeløp og finansieringsandeler for henholdsvis plasser for små og store barn er ikke vist i Lunder, Eika og Håkonsen (2016). Disse tallene er beregnet for utvalget av Telemarksforskning, basert på samme datasett som i Lunder, Eika og Håkonsen (2016).

581)

Lunder, Eika & Håkonsen 2016.

582)

Lunder & Eika 2015.

583)

Tallet omfatter ikke foreldrebetaling eller andre tilskudd, men inkluderer kommunenes tilskudd til private barnehager.

584)

Tall fra KOSTRA.

585)

Barnehagespeilet 2016.

586)

Barnehagespeilet 2015.

587)

Barnehagespeilet 2015.

588)

Husholdningens samlede inntekt er definert etter skatteloven kapittel 12 om skattepliktig kapitalinntekt, det vil si at ingen husholdninger skal betale mer enn 6 prosent av sin samlede skattepliktige kapital- og personinntekt for en barnehageplass opp til en maksimalsats satt av Stortinget.

589)

For barnehageåret 2015/2016 var inntektsgrensen 405 000 kroner.

590)

Gratis kjernetid i Oslo gjelder alle tre-, fire- og femåringer fra familier med samlet årsinntekt under 417 000 kroner. I tillegg får alle fire- og femåringer som bor og går i barnehage i bydelene Alna, Bjerke, Grorud og Stovner, gratis kjernetid på 20 timer per uke hvis familien har en samlet årsinntekt på under 603 000 kroner. Fire- og femåringer som bor og går i barnehage i bydelen Søndre Nordstrand, får gratis kjernetid uavhengig av inntekt.

591)

Barnehagespeilet 2015.

592)

Rønneberg 2016.

593)

Rønneberg 2016.

594)

Lov 6. juni 1975 nr. 30 om barnehager mv.

595)

NOU 2012: 1.

596)

Meld. St. 24 (2012–2013), avsnitt 1.1.

597)

NOU 2010: 8, se også Meld. St. 19 (2015–2016).

598)

NOU 2010: 8.

599)

Meld. St. 24 (2012–2013).

600)

Meld. St. 24 (2012–2013), avsnitt 1.2.

601)

At barn fra særlig utsatte grupper har særlig nytte av barnehagedeltakelse, er et poeng som siteres i mange politiske dokumenter, se for eksempel Meld. St. 19 (2015–2016) fra regjeringen Solberg, eller Meld. St. 24 (2012–2013) fra Stoltenberg II-regjeringen.

602)

Meld. St. 19 (2015–2016).

603)

Meld. St. 19 (2015–2016).

604)

Vollset 2011, side 154.

605)

NOU 1996: 13.

606)

Vollset 2011.

607)

Barnehagespeilet 2015, tall fra 2015.

608)

Dekningsgrad for ettåringer telles i desember, når vårbarna allerede har fått plass, da retten til barnehageplass inntrer i oktober. Barn født i november og desember vil påvirke tallene for dekningsgrad for ettåringene. De vil ikke få rett til barnehageplass før i august det året de fyller to år.

609)

Bringedal & Lappegård 2012.

610)

Barnehagespeilet 2016.

611)

Barnehagespeilet 2016.

612)

Moafi & Såheim Bjørkli 2011.

613)

Kitterød et al. 2012.

614)

Kitterød et al. 2012.

615)

Se for eksempel Meld. St. 19 (2015–2016).

616)

Barnehagespeilet 2015.

617)

Moafi & Bjørkli 2011.

618)

For en oversikt over forskning om barnehagens innhold og kvalitet, se for eksempel Meld. St. 19 (2015–2016), Meld. St. 2 (2012–2013), NOU 2012: 1, NOU 2010: 8 og NOU 2007: 6.

619)

Moafi & Bjørkli 2011.

620)

Kitterød et al. 2012.

621)

BASIL: BArnehage Statistikk Innrapporterings Løsning.

622)

Rønneberg 2016.

623)

Rønneberg 2016.

624)

Kunnskapsdepartementet 2014.

625)

NOU 2011: 7.

626)

Drange & Telle 2011.

627)

Bråten et al. 2014.

628)

Drange 2016.

629)

Havnes & Mogstad 2011.

630)

Black et al. 2014.

631)

Hardoy & Schøne 2015.

632)

Andresen & Havnes 2016.

633)

Hardoy & Schøne 2010.

634)

Lundin et al. 2008.

635)

Drange & Telle 2015.

636)

Gulbrandsen & Tønnessen 1988, Ellingsæter & Guldbrandsen 2003.

637)

NOU 2011: 14.

638)

Kitterød & Bringedal 2012.

639)

Seeberg 2010.

640)

Meld. St. 19 (2015–2016), avsnitt 2.1.

641)

Ruhm & Waldfogel 2012.

642)

For en oversikt over store norske forskningsprosjekter om barnehage som er igangsatt de siste årene, se Meld. St. 19 (2015–2016), avsnitt 2.1.

643)

Se Meld. St. 19 (2015–2016) for en gjennomgang av forskningen.

644)

Se for eksempel Drange & Havnes 2015, Lekhal 2012, Bekkhus et al. 2011 og Zachrisson et al. 2013.

645)

Havnes & Mogstad 2009.

646)

Nafstad 1974.

647)

Bråten et al. 2015.

648)

Moafi & Såheim Bjørkli 2011.

649)

Kitterød et al. 2012, Ellingsæter et al. 2016.

650)

Bratterud et al. 2012, Nordahl 2012.

651)

Vartun et al. 2012, Lekahl et al. 2013.

652)

Dansk dagpleie kan minne om de norske familiebarnehagene, men er ikke helt sammenlignbare. I den danske dagpleien finnes det både private som passer egne og andres barn i eget hjem (som den norske familiebarnehagen), men det finnes også dagpleie hvor barn med særlige behov passes hos en dagpleier, sammen med ett–to andre barn, eller kommunalt ansatt dagpleier som passer andres barn i eget hjem.

653)

Danmarks Statistik, statistik for børnepasning 2016.

654)

Ministeriet for børn, undervisning og ligestilling 2015.

655)

Danmarks Statistik, statistik for børnepasning 2016.

656)

I 2016 betalte for eksempel foreldre 10 prosent av prisen på dagtilbudet dersom husholdningsinntekten var i intervallet 184 841 DKR til 188 528 DKR. Husholdninger med en inntekt i intervallet 332 361 DKR til 336 048 DKR betalte 50 prosent av prisen, mens husholdninger med en husholdningsinntekt over 516 800 DKR fikk ikke friplasstilskudd.

657)

Ordningen heter behandlingsmæssigt fripladstilskud.

658)

Ordningen heter socialpædagogisk fripladstilskud.

659)

I stedet for förskola kan det også tilbys plass i pedagogisk omsorg, hvor barnet tas hånd om i personalets eget hjem (tidligere familjedaghem), eller ulike flerfamilieløsninger.

660)

Skolverket 2012.

661)

Det er ikke spesifisert etter hvilke kriterier barn har rett til barnehageplass. De fleste barn i Sverige starter i barnehage før de er tre år, og det er tilnærmet full barnehagedekning, noe som gjør at denne rettigheten i de aller fleste tilfeller er oppfylt uansett (Skolverket 2015).

662)

Skolverket 2015.

663)

Sveriges officiella statistik 2015.

664)

Opplæringsloven 2001 § 13-7.

665)

St.meld. nr. 40 (1992–93), NOU 2003: 16.

666)

Rammeplan for Aktivitetsskolen, Oslo kommune.

667)

Vollset 2011.

668)

Haug 1994, 1995.

669)

Haug 1994.

670)

Tallene i dette avsnittet er basert på GSI-statistikken. Mange kommuner tar ekstra betalt for SFO i feriene og/eller ekstrabetaling for aktiviteter i SFO-tiden, for eksempel i samarbeid med lokale idrettslag eller kulturskoler. Dette fremkommer ikke av GSI-statistikken.

671)

Disse tallene er fra GSI og er uten eventuelle moderasjonsordninger. Mange kommuner har inntektsgradert betaling, søskenmoderasjon eller friplasser for lavinntektsfamilier. Prisen foreldre betaler, kan derfor i noen tilfeller være lavere enn det som fremkommer av statistikken.

672)

Scheistrøen 2013.

673)

Foss 2011.

674)

Foss 2011.

675)

Kvello & Wendelborg 2002.

676)

Moafi & Bjørkli 2011.

677)

Proba 2015a.

678)

Staten har ansvar for tilbudet til elever i spesialskole og sameskole.

679)

1 G var i 2016 (per 1. mai) 92 576 kroner.

680)

Dersom mottaker av introduksjonsstønad også mottar overgangsstønad, reduseres introduksjonsstønaden på årsbasis med 40 prosent av den overgangsstønad som overstiger halvparten av folketrygdens grunnbeløp, jf. introduksjonsloven § 12, tredje ledd.

681)

Dersom enslig mor eller far på grunn av moderasjonsordninger har gratis barnehage, så vil de ikke få disse stønadene, men dersom de har nødvendige utgifter til pass og stell av barn, selv om disse er lave, så får enslig mor eller far refusjon etter gjeldende sats.

682)

Bjørnstad 2009.

683)

NOU 1996: 13, side 179.

684)

Terum 1993, Syltevik 1999.

685)

St.meld. nr. 35 (1994–95).

686)

Kjeldstad & Skevik 2004.

687)

Se Prop. 115 L (2014–2015) og Innst. 353 L (2014–2015).

688)

Bjørnstad 2010.

689)

Kitterød et al. 2016.

690)

Meld. St. 24 (2015–2016), side 81.

691)

Siden 2010 er vanlig samværsrett en ettermiddag per uke med overnatting, annen hver helg, tre uker i sommerferien, og annenhver høst-, jule-, vinter- og påskeferie, mot tidligere ettermiddagssamvær på ukedagene og sommerferiesamvær begrenset til to uker.

692)

Kitterød et al. 2016.

693)

Ot.prp. nr. 103 (2004–2005).

694)

Meld. St. 24 (2015–2016), side 81.

695)

Kitterød et al. 2016.

696)

Per 30. september 2016. Kilde: Arbeids- og velferdsdirektoratet.

697)

Grødem 2016.

698)

NOU 2011: 7.

699)

Kjeldstad & Skevik 2004.

700)

Syltevik 2006.

701)

Tidsskrift for velferdsforskning 4/2015.

702)

Syltevik 2015.

703)

Syltevik 2015, side 336.

704)

Grødem 2016, side 320.

705)

Bjørnstad 2015.

706)

Mogstad & Pronzato 2012.

707)

Reiso 2014.

708)

Bjørnstad 2010.

709)

Bjørnstad 2010.

710)

Bjørnstad 2010.

711)

Strand 2012.

712)

Strand 2012.

713)

Bratsberg 2011.

714)

Kavli et al. 2010.

715)

Satser per barn per 1. juli 2016.

716)

Innst. S. nr. 185 (2006–2007), side 14.

717)

Nav.no, Familiestatistikk.

718)

Internasjonal konvensjon om inndriving av underholdsbidrag i utlandet, undertegnet i New York den 20. juni 1956, Konvensjon av 15. april 1958 om anerkjennelse og fullbyrding av avgjørelser om underholdsbidrag til barn, Konvensjon av 23. mars 1962 mellom Norge, Danmark, Finland, Island og Sverige om inndriving av underholdsbidrag, Konvensjon av 2. oktober 1973 om anerkjennelse og fullbyrding av avgjørelser om underholdsbidrag, Avtale mellom Kongeriket Norges Regjering og De Forente Staters Regjering om anerkjennelse og fullbyrdelse av avgjørelser om underholdsbidrag, undertegnet 10. juni 2002, Internasjonal konvensjon om innkreving av underholdsbidrag til barn og andre former for underhold til familie av 23. november 2007.

719)

Elstad 2008.

720)

En mer utførlig gjennomgang av den historiske utviklingen av Lånekassen finnes i NOU 1996: 13, side 168–170.

721)

Otnes et al. 2011.

722)

Hauschildt et al. 2015.

723)

Hauschildt et al. 2015.

724)

SSB har på forespørsel ikke kunnet oppklare hva som forårsaker de store forskjellene mellom undersøkelsene. Det er SSB som har levert data til den europeiske undersøkelsen og den norske, og både utvalget og svarprosent virker sammenlignbare.

725)

Barstad et al. 2012.

726)

Hauschildt et al. 2015.

727)

60 prosent av medianinntekt og EUs ekvivalensskala. Se kapittel 7.2 for forklaring.

728)

Barstad et al. 2012.

729)

Barstad et al. 2012.

730)

Barstad et al. 2012.

731)

Lov om arbeidsmarkedstjenester – Hovednummer 76, § 13 Ytelser til gjennomføring av arbeidsmarkedstiltak mv. - Rundskriv om tiltakspenger.

732)

Ot.prp. nr. 4 (2008–2009).

733)

Med unntak av avkortingsregelen, som sier at utbetalt AAP inkludert barnetillegg ikke kan utgjøre mer enn 90 prosent av beregningsgrunnlaget av tidligere inntekt.

734)

Ot.prp. nr. 4 (2008–2009).

735)

Når uføretrygden innvilges, skal det fastsettes en inntektsgrense. Denne grensen tilsvarer eventuell inntekt etter uførhet (kun ved gradert ytelse) tillagt 40 prosent av G. Dersom den uføretrygdede har inntekt over den fastsatte inntektsgrensen, vil en andel av den overstigende inntekten føre til reduksjon i ytelsen. Denne andelen er individuell og avhenger av hvor mye uføretrygden utgjør av tidligere inntekt.

736)

Dersom ektefellen til mottakeren av barnetillegget har inntekt, kan inntil ett grunnbeløp komme i tillegg til fribeløpet på 4,6 G.

737)

Ot.prp. nr. 11 (1983–84) og Innst. O. nr. 12.

738)

Ot.prp. nr. 65 (1988–89) og Innst. O. nr. 76.

739)

Ot.prp. nr. 24 (1997–98) og Innst. O. nr. 7.

740)

Jf. Ot.prp. nr. 4 (2001–2002), Ot.prp. nr. 27 (2001–2002) og Innst. O. nr. 14 (2001–2002).

741)

Jf. lov 19. desember 2014 nr. 74 om endringer i folketrygdloven og enkelte andre lover.

742)

NOU 2007: 4.

743)

NOU 2011: 7.

744)

Når et barn blir forsørget av flere som mottar uføretrygd eller alderspensjon, ytes tillegget til den som har rett til høyest tillegg.

745)

Ved innføringen av uførereformen fra 2015 skiftet ytelsen navn fra uførepensjon til uføretrygd.

746)

Epland 2016.

747)

Dokken 2016.

748)

Helsetilsynet 2013.

749)

Lima & Naper 2013.

750)

Markussen & Røed 2016a.

751)

Statistisk sentralbyrå og Telemarksforskning 2008.

752)

Proba 2015b.

753)

Prop. 1 S (2016–2017), Prop. 13 L (2016–2017).

754)

Frazer & Marlier 2016.

755)

Man kan likevel søke hvis man er: student med barn; student og studiet er et ledd i et offentlig, arbeidsrettet tiltak; student uten rett til ytelser fra Statens lånekasse; forelder til en hjemmeboende student; forelder til en i førstegangstjeneste som ikke bor hjemme; under 18 år og har egne barn.

756)

Rapportering av lønns- og ansettelsesforhold til Skatteetaten, NAV og SSB er samlet i a-meldingen og skal sendes inn hver måned av alle som utbetaler lønn, pensjon og andre ytelser. A-meldingen inneholder opplysninger om lønn og ytelser, i tillegg til status for alle arbeidsforhold.

757)

Forskrift 29. november 2012 nr. 1283 om bustøtte.

758)

Satser per 1. januar 2017.

759)

St.prp. nr. 11 (2008–2009).

760)

Bortsett fra studenter og personer i førstegangstjeneste.

761)

Se blant annet Bolig for velferd, Hellevik & Nordvik 2004, NOU 2011: 15, Hansen & Åhrén 1991 og Sandlie & Grødem 2013.

762)

Vrålstad 2014.

763)

Sandvik 2016a.

764)

Op. cit.

765)

Op. cit.

766)

Velferdsproblemer er definert i EU-SILC-undersøkelsen som: lav tilknytning til arbeidsmarkedet; dårlig helse; dårlig økonomi; sosial marginalisering; psykiske vansker; dårlig nærmiljø; og boligproblemer. For flere detaljer vises det til Barstad 2016, tabell 4.1.

767)

Barstad 2016.

768)

Vrålstad 2014.

769)

Sørvoll & Aarset 2015.

770)

Her definert som startlån, boligtilskudd til etablering, bostøtte og kommunalt tilskudd til utleieboliger.

771)

Se Hellevik & Nordvik 2004 og Hansen & Åhrén 1991.

772)

Nordvik 2015.

773)

Nordvik 2011.

774)

St.prp. nr. 11 (2008–2009).

775)

Notatet er en oppfølger av et notat om fordeling og bostøtte for alderspensjonister. Formålet med bostøtte til alderspensjonister er å stimulere pensjonister med lave inntekter til å velge gode boliger eller å kunne beholde en god bolig, og å utjevne forskjeller.

776)

Se Nordvik 2011 for en nærmere redegjørelse for hvordan inntekten er beregnet.

777)

Fattigdomsgapet i denne sammenhengen er definert som summen av de inntektstilskuddene som må til for å løfte alle som er under fattigdomsgrensen opp til denne grensen (EU 60). Se også kapittel 7.

778)

Nordvik benytter EU-ekvivalensskalaen og ser på både 50 og 60 prosent av medianinntekten.

779)

Se blant annet Astrup & Aarland 2013.

780)

Regnet med satser for 2015.

781)

Nordvik et al. 2011.

782)

Nordvik 2011.

783)

Nordvik et al. 2011, Astrup & Aarland 2013 og Sørvoll & Aarset 2015.

784)

Astrup & Aarland 2013, side 91.

785)

Gulbrandsen & Pedersen 2003.

786)

Barlindhaug & Astrup 2008.

787)

Satser per 2016.

788)

Utvalget gjelder personer som er plassert i skattemanntallsgruppe 14 (midlertidig opphold) og 18 (sentralligning ved SFU), som i hovedsak har lønnsinntekt inklusive visse trygdeytelser.

789)

For en nærmere redegjørelse, se https://www.nav.no/no/ Person/Familie/Barnetrygd+og+kontantstotte/ barnetrygd-og-kontantst%C3%B8tte-til-utenlandske- arbeidstakere-i-norge--805383897

790)

Utvalget gjelder personer som er plassert i skattemanntallsgruppe 14 (midlertidig opphold) og 18 (sentralligning ved SFU), som i hovedsak har lønnsinntekt inklusive visse trygdeytelser.

791)

Utvalget gjelder personer som er plassert i skattemanntallsgruppe 14 (midlertidig opphold) og 18 (sentralligning ved SFU), som i hovedsak har lønnsinntekt inklusive visse trygdeytelser.

792)

Dersom foreldrebetaling er lavere enn makspris, kan det gis skattefritt tilskudd over denne foreldrebetalingen.

793)

Informasjonen om ordningene er i hovedsak innhentet fra finans- og skatteministeriene i de nordiske landene i juni 2016. Informasjon om det svenske RUT-avdraget er hentet herfra: www.rutavdrag.se

794)

NOU 1996: 13.

795)

Syltevik 2015.

796)

NOU 1996: 13, side 198.

797)

NOU 1996: 13, side 124.

798)

Se diskusjon av muligheten til å komme frem til konsensus om prinsipielle utgangspunkter i NOU 2012: 1 Politikk for likestilling. Å utrede det prinsipielle grunnlaget for norsk politikk for kjønnslikestilling inngikk i mandatet. Andre utvalg har også drøftet normative problemstillinger, som Fordelingsutvalget i NOU 2009: 10. Utvalgets mandat var blant annet å beskrive fordeling, analysere drivkrefter og komme med forslag til tiltak for en jevnere fordeling. Utvalget drøftet hva som skal fordeles, og hvordan det skal fordeles, blant annet basert på prinsipielle grunner til likhet.

799)

NOU 1996: 13, side 194.

800)

Ellingsæter 2016.

801)

NOU 1996: 13, side 198.

802)

OECD 2011.

803)

OECD 2011.

804)

Innst. 390 S (2015–2016).

805)

NOU 2009: 10, side 274.

806)

Østbakken 2016b.

807)

NOU 2012: 15.

808)

Kvande & Brandth 2016.

809)

Haave 2013.

810)

Vedlegg 1, avsnitt 2.1.

811)

Epland & Kirkeberg 2014.

812)

Epland & Kirkeberg 2014.

813)

Se NOU 1996: 13 og NOU 2009: 10.

814)

NOU 2011: 7.

815)

Se kapittel 3, samt avsnitt 3.4 i vedlegg 1.

816)

Se avsnitt 4 i vedlegg 1.

817)

NOU 2009: 10.

818)

NOU 2014: 13.

819)

NOU 2003: 9.

820)

Se avsnitt 6.3, vedlegg 1.

821)

Se kapittel 10 og NOU 1996: 13, side 142.

822)

Det er adgang til å utsette foreldrepengeuttaket ved arbeid på heltid, lovbestemt ferie, dersom forelderen på grunn av sykdom eller skade er helt avhengig av hjelp til å ta seg av barnet, eller dersom forelderen eller barnet er innlagt på helseinstitusjon.

823)

Prop. 64 L (2011–2012).

824)

http://www.sifo.no/page/Lenker/Meny_lenker_forsiden/ 10242/10278

825)

NOU 1996: 13.

826)

NOU 2012: 15

827)

NOU 2008: 6.

828)

Per 1. september 2015 ble det utbetalt kontantstøtte for 45 prosent av barna med innvandrerbakgrunn i den aktuelle aldersgruppen. For barn uten innvandrerbakgrunn var andelen 16 prosent.

829)

NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget, NOU 2010: 7 Mangfold og mestring (Østberg-utvalget), NOU 2011: 7 Velferd og migrasjon (Brochmann-utvalget), NOU 2011: 14 Bedre integrering (Kaldheim-utvalget) og NOU 2017: 2 Integrasjon og tillit

830)

Også barn født i november, vil fra 2017 ha rett til barnehageplass fra den måneden de fyller ett år.

831)

Estimatet er utarbeidet av Kunnskapsdepartementet på bestilling fra utvalget. Beregningen legger til grunn at nye barn med rett til plass vil etterspørre barnehageplass tilsvarende de med rett til plass i dag (dekningsgrad på 78 prosent). Estimatet tar ikke høyde for en eventuelt ekstra økt etterspørsel blant 1-åringer som følge av fjerning av kontantstøtten. Beregningen er gjort slik at barn født i perioden april til juli fortsatt vil ha rett til plass fra august det året de fyller ett år.

832)

Estimert som 25 000 mottakere av moderasjonen på seks prosent og 283 200 barn i barnehage.

833)

NOU 2017: 3.

834)

NOU 2017: 3, Side 103.

835)

NAVs statistikk skiller ikke mellom rene bidragsforskott der bidragsyter ikke betaler, og de tilfellene der barnebidraget betales gjennom NAV.

836)

Sats for 2016.

837)

Barstad et al. 2012.

838)

Summen av inntekt etter skatt og lån fra Lånekassen.

839)

NOU 1996: 13.

840)

Utregnet med folketrygdens grunnbeløp per mai 2016.

841)

Se for eksempel Shavell & Weiss 1979, Hopenyan & Nicolini 1997 og Pavoni & Violante 2007.

842)

Se for eksempel Kostøl & Mogstad 2014 og Fevang 2015.

843)

Basert på beregning i Husbankens bostøttekalkulator.

844)

Astrup & Aarland 2013, side 91.

845)

Nordvik 2015.

846)

NOU 2014: 13.

847)

NOU 2003: 9.

848)

Det er også en mikrosimuleringsmodell under utvikling som beskriver hvordan familier med førskolebarn beslutter med hensyn til arbeidstilbud og bruk av barnehage, se Thoresen og Vattø (2017). Men for denne gruppen er vi midt i et skifte av modell (den forrige, se Kornstad og Thoresen (2007), er utdatert), slik at det ikke er gjort særskilte atferdssimuleringer av arbeidstilbudseffekter for barnefamilier med førskolebarn.

849)

I avsnitt 6 diskuteres det nærmere hvordan overføringsordningene kan utformes gitt denne utfordringen.

850)

Men det er jo ikke åpenbart, som vi skal komme tilbake til i avsnitt 2.5.

851)

Det er allikevel ikke like høyt som dagens subsidiesatser i barnehagene. Foreldrebetalingen dekker henholdsvis om lag 14 prosent og 25 prosent av kostnadene i for små barn (1–3 år) og store barn (3–5 år), se Lunder (2015).

852)

Selv om lønnsspredningen i Norge er økende, er den fremdeles relativt lav i et internasjonalt perspektiv (OECD, 2011).

853)

I slike analyser vil en typisk anvende en «differences-in-differences» økonometrisk metode. Det betyr at en måler effektene ved å sammenlikne arbeidstilbudet før og etter reformen for gruppen som omfattes av reformen (foreldre med barn som er 1 og 2 år gamle), og sammenlikne dette med utviklingen for en annen sammenliknbar gruppe (f. eks. foreldre til litt eldre barn), under antakelsen av at trenden ville være lik i de to gruppene av foreldre dersom kontantstøtten ikke var innført.

854)

Eller omvendt, dersom det er negative effekter på barns utvikling av å starte tidlig i barnehage framfor å være hjemme med en av foreldrene, taler det for lavere subsidiering av barnehagetjenesten og lengre foreldrepermisjon.

855)

For eksempel, Huggett, Ventura og Yaron skriver (side 2924): «initial conditions (i.e., individual differences existing at age 23) are more important than are shocks received over the rest of the working lifetime as a source of variation in realized lifetime earnings, lifetime wealth, and lifetime utility».

856)

Men tilordningene er ikke perfekte, slik at det vil ikke være fullstendig overensstemmelse mellom modellens beregninger av utgifter til barnetrygd og det som fremkommer i statistikken fra NAV. Men det betyr ikke at modellen ikke kan brukes til å beskrive effekter av endringer i ordningen.

857)

Bostøtten er et eksempel på en støtteordning som har et relativt klart regelverk, basert på objektive kriterier, men som allikevel ikke blir simulert i LOTTE-Skatt.

858)

Som allerede nevnt, er vi også i gang med å utvikle en atferdsmodul i tilknytning til LOTTE-Barn, beskrevet i Thoresen og Vattø (2017) – en modul som simulerer effekter av endringer i foreldrebetaling i barnehage på arbeidstilbud og barnehageetterspørsel. En tidligere versjon av modellen, beskrevet i Kornstad og Thoresen (2007), viser at reduksjon i foreldrebetaling gir en positiv effekt på arbeidstilbudet.

859)

En dokumentasjon som beskriver hvordan dette er gjort er under utarbeidelse.

860)

Epland og Kirkeberg (2016) benytter tilsvarende metode, men med den forskjell at husholdningsinntektene er målt ved at det er beregnet et gjennomsnitt over de tre siste årene.

861)

Siden antallet i desilgruppe 1 er såpass lavt (705 observasjoner for hovedinntektstaker), må vi ta forbehold om at gjennomsnittet kan være påvirket av en liten gruppe med svært høy arbeidstid.

862)

Se Aaberge og Langørgen (2006) når det gjelder inkludering av tjenester i inntektsbegrepet.

863)

Slike målinger kan imidlertid gjøres gjennom anvendelse av en atferdsmodell, som den som beskrives i Thoresen og Vattø (2017).

864)

Vi diskuterer ikke fordeling av utgifter til skolefritidsordningen her, men i Lian, Midttømme og Thoresen (2012) vises det at utgiftene til SFO også øker med inntektene.

865)

Alderen på personene i datagrunnlaget bestemmes ved alderen ved utgangen av året. Familier med barn som er 2 år gamle ved utgangen av året vil derfor kunne ha mottatt kontantstøtte i løpet av året.

866)

Det er to hovedgrunner til at vi ikke tallfester verdien av barnehagesubsidier for hver husholdning. For det første møter vi praktiske utfordringer ved å beregne støtte per husholdning, fordi vi ikke har mulighet til å skille mellom barn som ikke har plass i barnehagen (mottar ingen subsidier) og barn som har gratis plass i barnehagen (mottar mye subsidier). For det andre er det ikke helt klart hvordan en skal forholde seg til hvordan subsidierte ytelser fordeler seg over husholdningene. Et utvidet inntektsbegrep, som tar hensyn til subsidierte ytelser, kan innebære at det er vanskelig å sammenlikne velferden i husholdningene, blant annet fordi ekvivalensskalaen vi benytter ikke tar hensyn til at en ett-åring krever større ressurser til barnepass enn en ti-åring som går på skolen.

867)

Foreldrefradrag gis også på grunnlag av andre dokumenterte utgifter til barnepass, som utgifter til skolefritidsordning.

868)

Ideelt sett burde vi hatt med utgifter til både barnehage, SFO og annet barnepass. For å se hvordan utgifter til SFO fordeler seg over husholdningene i 2010, se Lian, Midttømme og Thoresen (2012). Andre betalte barnepassordninger er mindre utbredt og i følge Barnetilsynsundersøkelsen var det bare rundt 1 prosent av barna i aldersgruppen 1-5 år som ble passet av dagmamma høsten 2010.

869)

I engelskspråklig litteratur kalles dette «tagging». Som en skjønner, hviler resonnementet til Mankiw og Weinzierl (2010) på at det er positiv korrelasjon mellom høyde og inntekt.

870)

Terminologisk kan «behovsprøving» være en betegnelse for alle former betingede ytelser, skattlegging inkludert, mens inntektsprøving viser til at det mer eksplisitt betinges på inntekt.

871)

Dette tallet atskiller seg noe fra offisiell statistikk siden barnetrygden her er simulert.

872)

Dette må ikke forveksles med de provenynøytrale alternativene.

873)

Vær oppmerksom på at både ulikheten i inntekt og barnefattigdom i tabell 1.46 er målt for hele befolkningen, dvs. det er ikke begrenset til barnefamiliene.

874)

Ytelsen kan samtidig omgjøres til en løpende ytelse, slik som foreldrepengene er, men dette har bagatellmessige budsjettkonsekvenser.

875)

Dersom lønnsinntekten til far er større enn 6G, mens lønnsinntekten til mor er lavere enn 6G, vil en økning i fars uttak ved alternativ ordning gi en reduksjon i husholdningens inntekt.