Meld. St. 24

(2015–2016)
Melding til Stortinget

Familien – ansvar, frihet og valgmuligheter

Tilråding fra Barne- og likestillingsdepartementet 15. april 2016, godkjent i statsråd samme dag. (Regjeringen Solberg)

Dokumentet på regjeringen.no

1 En familiepolitikk for framtiden

Figur 1.1

Foto: Monica Strømdahl

Regjeringens politiske plattform understreker familienes betydning som samfunnets sterkeste og mest grunnleggende sosiale felleskap. Familiene er viktige kultur- og tradisjonsbærere, og gir rammer rundt barn og unges oppvekst. Familielivet omfatter flere generasjoner og bygger på grunnleggende verdier de fleste slutter opp om.

Familiene skal ha valgfrihet og fleksibilitet til å innrette seg slik de selv ønsker. Offentlige tjenester og økonomiske støtteordninger rettet mot familiene må utformes slik at de fremmer familienes mulighet til å ta gode valg. En framtidsrettet familiepolitikk er å respektere alle familieformer, gitt at lover og konvensjoner overholdes. Familiepolitikken må omfatte målrettet innsats for å hjelpe familier som trenger det.

Kjærlighet, omsorg og materiell trygghet er kjerneverdier i familiene. Familiene er de beste til å ivareta følelsesmessige behov, samt utvikle barn og unges ferdigheter i å bygge relasjoner. Der hvor familien svikter, har barn og unge krav på rett hjelp til rett tid. Foreldre som trenger det, skal få relevant hjelp gjennom foreldrestøttende tiltak og tilgjengelig rådgiving. Sårbare familier og familier med sammensatte problemer skal være trygge på at det sosiale sikkerhetsnettet fanger opp utfordringene i tide. Forebyggende arbeid og tidlig innsats, ofte med hele familien som mål, kan være nødvendig.

Regjeringen vil legge til rette for økt valgfrihet og fleksibilitet i familiene. Barn skal sikres en god oppvekst. Forebyggende familierettet arbeid skal bidra til å forhindre konflikter mellom foreldre og forsterke samlivet. Trygge foreldre gir trygge barn og skaper tilhørighet. Tjenestene skal utvikles i tråd med familienes behov.

Regjeringen vil videreutvikle familierettede tjenester og det sosiale sikkerhetsnettet. Viktige elementer i dette samspillet er frivillig og ideelt arbeid. Slikt arbeid for og med familier, barn og unge, er det lange tradisjoner for i Norge. Frivillig og ideelt arbeid skaper forankring og tilhørighet lokalt, og forebygger utenforskap.

En god og helhetlig familiepolitikk legger grunnlaget for livskvalitet, og vil kunne gi betydelige helsemessige og samfunnsøkonomiske gevinster. Andre politikkområder som f.eks. helse, utdanning og arbeid påvirker familieliv og foreldreskap. Denne stortingsmeldingen samler kunnskap fra flere sektorer, peker på nye initiativ og gir retning for familiepolitikken framover.

Siden forrige stortingsmelding om familiepolitikk, St.meld. nr. 29 (2002–2003) Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap, ble lagt fram, har det norske samfunnet endret seg i betydelig grad. Et viktig positivt trekk er at barn i større grad ses som selvstendige individer og gis rett til medvirkning og medbestemmelse i saker som berører dem. Rett til barnehageplass gir begge foreldrene mulighet til å arbeide eller studere. Barnehager utvikler barns sosiale og språklige kompetanse og gir et godt grunnlag for videre skolegang. Likestilling mellom kvinner og menn har medført forandringer i familie og samfunn. Muligheter og valgfrihet er langt på vei like for alle, men valgene påvirkes fortsatt av kjønnsdelte mønstre i samfunnet. Tradisjonelle oppfatninger om hvordan gutter og jenter bør oppføre seg og se ut, blir målbåret gjennom media og mennesker imellom.[1]

Samboerskap er tilnærmet likestilt med ekteskap for par med felles barn med hensyn til arv og skifte. Felles ekteskapslov likestiller par av samme kjønn. Utvidete familier med mine, dine og våre barn er blitt vanlig. Stadig flere er aleneboende, dvs. énpersonshusholdninger. Nye familiemessige og juridiske problemstillinger oppstår når familier lever i flere land. Det demografiske bildet er i endring over hele Europa, fødselstallene synker og det blir flere eldre som lever lenger. Det kan være en utfordring at menn og kvinner utsetter å få barn. Fertilitetsnivået varierer mellom ulike grupper (alder, utdanning, yrke mv.) og over tid, se vedlegg 2.[2] Samtidig er friske eldre med god økonomi en ressurs. Generasjonssamholdet synes å bli forsterket. Familier med innvandrerbakgrunn utgjør i dag en større andel av befolkningen enn tidligere.

Denne meldingen må ses i sammenheng med Meld. St. 19 (2014–2015) Folkehelsemeldingen – Mestring og muligheter, Meld. St. 26 (2014–2015), Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet, Meld. St. 7 (2015–2016) Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn, Meld. St. 16 (2015–2016) Fra utenforskap til ny sjanse, samordnet innsats for voksnes læring, En god barndom varer livet ut – tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017), Barn som lever i fattigdom, Regjeringens strategi (2015–2017) og Trygghet, deltakelse og engasjement – regjeringens arbeid for barn og unge . Meld. St. 17 (2015–2016) Trygge barn – fosterhjem til barnets beste, en melding om fosterhjemsomsorgen er lagt fram. Det tas sikte på å framlegge en stortingsmelding om integreringspolitikken i løpet av våren av 2016. Meld. St. 19 (2015–2016) Tid for lek og læring. Bedre innhold i barnehagen er lagt fram våren 2016.

Innspill, kunnskapsinnhenting og dialog

I arbeidet med meldingen er det lagt stor vekt på innspill fra og dialog med organisasjoner, forskere, institusjoner, øvrige departementer og direktorater. Det er avholdt møte med Sametinget.

Anerkjente fagfolk med ulike perspektiver på familie, oppvekst, balansen arbeidsliv/familieliv, konfliktløsning og forebygging, har holdt innlegg i møter. Disse innspillene har gitt verdifulle bidrag til meldingens retning og kunnskapsgrunnlag.

Frivillige organisasjoner har deltatt i dialog om familien som samfunnets grunnenhet, godt foreldreskap og frivillig sektors betydning for familiene. Representanter for familieverntjenesten, domstolene og skolesektoren har deltatt i møter.

Det har vært avholdt en rundebordskonferanse for å drøfte familieverdier og familiens betydning i det moderne samfunnet. Et særskilt ungdomspanel diskuterte hvorfor familien er viktig for den enkelte unge, samlivsbrudd sett fra unges ståsted, generasjonssamspillets verdi og sosiale medier og internett.

Forskning, kunnskapsgjennomgang og utvikling av ny statistikk er gjennomført, og tre dokumenter følger som vedlegg i meldingen.

Det er innhentet erfaringer fra flere nordiske land, England, USA og internasjonale samarbeidsorganer gjennom reiser, møter og pågående forpliktende samarbeid i FN, Europarådet, EU/EØS og Haag-konferansen for privatrett.

1.1 Hvorfor en stortingsmelding om familiepolitikk?

Norge er flere ganger kåret til et av verdens beste land å bo i. Det betyr at familier i Norge i hovedsak har det bra. Verdiene knyttet til familien som grunnleggende enhet i samfunnet består. De økonomiske overføringene til barnefamiliene og permisjonsordningene for foreldre er gode. Kvinner og menn har muligheter til å kombinere foreldreskap og arbeid, karriere og tid til familien. Fedre og mødre deler i økende grad omsorg for barn og arbeid i hjemmet. Samtidig stiller samfunnsutviklingen, migrasjon, teknologi og endringer i arbeidsmarkedet stadig nye krav og utfordringer til familiene. Barn og unge kommuniserer på andre måter enn tidligere, og er i langt større grad koplet på en strøm av informasjon og underholdning. Foreldrene stilles overfor store og til dels nye utfordringer. Storbarnsforeldre og småbarnsforeldre har ulike bekymringer og vil derfor etterspørre ulike råd. Folk har økt kunnskap om sine rettigheter, søker nettbasert informasjon og stiller krav til hvordan rettighetene skal innfris. Undersøkelser viser at ungdom i dag har et bedre forhold til sine foreldre enn tidligere. Mange, spesielt jenter, sliter likevel med ulike typer press[3] .

Det er viktig å løfte fram familien som en egen verdi i den politiske debatten og gi retning for framtidig familiepolitikk. Det er bekymringsfullt at om lag 92 000 barn lever i familier med lavinntekt. Barn av innvandrede foreldre utgjør 51 prosent av disse.[4]

Den største gruppen innvandrere er arbeidsinnvandrere fra EØS-området, som i økende grad tar med seg familiene.

Et betydelig antall asylsøkere og flyktninger samt familiegjenforente har kommet til Norge de seinere årene. Arbeidet med integrering, bl.a. i mottak, bosetting, kvalifisering og sysselsetting vil være en viktig oppgave for offentlige tjenester i tiden framover. Flykningenes egne ressurser må tas i bruk. Det er den beste forebygging mot at familier og barn i Norge blir værende i en lavinntektssituasjon.

Denne stortingsmeldingen gir en samlet presentasjon av sentrale elementer i familiepolitikken. Familieverntjenesten er et satsingsområde for regjeringen. Dette løftes fram i meldingen. Tjenesten er betydelig styrket i denne stortingsperioden.

Familiers muligheter til å få bistand og råd tidlig i vanskelige faser skal styrkes. Samlivsbrudd kan gi belastninger over tid for både barn og foreldre. Tiltak for å hjelpe barn og unge som strever etter samlivsbrudd, drøftes. Barn og unge skal støttes slik at de fullfører skoleløpet og deltar i fritids- og kulturaktiviteter. Arbeids- og velferdsforvaltningen skal bidra til at den enkelte kan forsørge seg selv og sin familie gjennom arbeid, og bidra til at familier med sammensatte problemer får et helhetlig og samordnet tjenestetilbud.

De familienære tjenestene i kommunene er de som møter familiene oftest i hverdagen.[5] Disse bør være organisert slik at samspillet mellom tjenestene kommer familiene til gode på et så tidlig tidspunkt som mulig og tar utgangspunkt i familien. Forebygging i helse- og velferdstjenestene må utformes slik at familiene selv blir i stand til å mestre tilværelsen og ta de beste valgene. Familier der en voksen eller et barn har funksjonsnedsettelser, møter ofte utfordringer i arbeid, skole og barnehage og skal motta samordnet hjelp og støtte. Tjenestene rettet inn mot familier der foreldre er rusmisbrukere eller har psykisk sykdom, skal styrkes.

1.2 Sammendrag

Kapittel 2. Familiene bygger samfunnet

Dette kapitlet legger noen premisser og rammer for meldingen. Familien er den grunnleggende enheten i samfunnet og har vist seg tilpasningsdyktig under skiftende samfunnsforhold. Kapitlet omtaler sentrale samfunnsverdier og viser til at mangfoldet i familieformer er stort. Familien i kunnskapssamfunnet og en digitalisert hverdag, belyses.

De tidligere familiemeldingene fra 1973 (Korvald), 1982 (Brundtland; trukket av regjeringen Willoch), 1985 (Willoch) og 2003 (Bondevik II), viser at oppslutningen om familien er stabil i et tidsrom med ellers store endringer. I de tidligere meldingene var det stor oppmerksomhet om økonomi, inntektssikring og forbrukerpolitikk. St.meld. nr. 29 (2002–2003) Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap, setter kjærlighet, omsorg og forhold innad i familien i sentrum. Denne meldingen følger opp dette og utvider perspektivet.

Regjeringen vil:

støtte opp om en utvikling der alle familieformer respekteres

tydeliggjøre grunnleggende familieverdier og menneskerettigheter som rammer rundt familie og individ

sikre barn og unge en god oppvekst gjennom lovverk, tjenestetilbud og tidlig hjelp når familiene strever

sikre at gutter og jenter skal ha like muligheter i praksis, gjennom å følge opp tiltakene i Meld.St. 7 (2015–2016) Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn

synliggjøre betydningen av besteforeldre og generasjoner i familiesammenheng[6]

øke digitaliseringen av offentlige tjenester for å bedre tilgjengeligheten og kvaliteten

motvirke mobbing og hatefulle ytringer.

Kapittel 3. Frivilligheten og familiene

Kapitlet viser til at frivillig arbeid rettet mot og med familiene alltid har hatt stor betydning. En sterk frivillig sektor er med på å sikre frihet, mangfold og maktbalanse i samfunnet. Frivillige organisasjoner har en viktig rolle i arbeidet med integrering.

Regjeringen vil:

følge opp Frivillighetserklæringen fra 2014 i årlige møter med partene for å belyse status om hvordan den etterleves

støtte opp om det lokale arbeidet med å skape gode og inkluderende møteplasser for barn og unge gjennom tilskuddsordninger rettet mot kommuner og frivillige organisasjoner

følge opp barnefattigdomsstrategien.

Kapittel 4. Familieverntjenesten

Kapitlet beskriver familieverntjenesten og samfunnsoppdraget som ligger til grunn. Tjenesten er kraftig styrket i de siste års statsbudsjetter og er et satsingsområde for regjeringen. Det skal legges til rette for at flere kan ha et godt og stabilt familieliv, få hjelp til å forebygge samlivskonflikter, forsterke samlivet og redusere foreldrekonflikter etter samlivsbrudd. Parterapi, forebyggende arbeid, hjelp til familier med høyt konfliktnivå og familier med voldsproblematikk, skal ha prioritet. Tjenesten skal ha likeverdige tilbud over hele landet. Det er igangsatt et omfattende utviklingsarbeid i regi av Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (Bufdir).

Regjeringen vil:

vurdere å lovfeste forebyggende arbeid i familieverntjenesten i lov om familievernkontorer

følge opp Stortingets vedtak om å sørge for mer og systematisk samspill mellom familievernkontorene og de kommunale familienære tjenestene[7]

sørge for riktig dimensjonering, bedre tilgjengelighet og et mer likeverdig familieverntilbud som forutsatt av Stortinget[8]

sikre at Bufdir gjennomfører et helhetlig og framtidsrettet utviklingsarbeid i familieverntjenesten

utvikle kunnskap om hvordan familier og par bruker det frivillige lavterskeltilbudet som gis av familievernkontorene, herunder familier med innvandrerbakgrunn, og hvordan familieverntjenestens tilbud kan nå ut til flere

arbeide for at flere foreldre med høyt konfliktnivå etter samlivsbrudd tar i bruk den frivillige delen av meklingstilbudet på inntil sju timer.

sørge for at flere barn tilbys samtaletime når foreldrene er til mekling[9]

sikre at familieverntjenesten støtter foreldre etter omsorgsovertakelse

videreutvikle spisskompetanse om høykonfliktfamilier i familievernet og dele kunnskapen

heve spisskompetansen om vold i nære relasjoner i familieverntjenesten, herunder effektiv arbeidsdeling med bl.a. stiftelsen Alternativ til vold (ATV).

Kapittel. 5. Trygge familier og godt foreldreskap

Regjeringen bygger sin familiepolitikk på at familien og andre foresatte gir den beste omsorgen for barna. De aller fleste foreldre gir barna sine en trygg oppvekst med omsorg og kjærlighet. Det er likevel legitimt å ha behov for generelle og kvalitetssikrede råd og veiledning i foreldrerollen. Familier som har utfordringer skal få riktig hjelp til rett tid.

Kapitlet omtaler programmer og kurs som støtter opp om foreldreferdigheter og bistår familier som har behov for særskilt støtte eller oppfølging. Tidlig hjelp og forebygging understrekes i tråd med Meld. St. 19 (2014–2015) Folkehelsemeldingen – mestring og muligheter, og Meld. St. 26 (2014–2015), Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet.

Regjeringen vil:

etablere en nettbasert, interaktiv, lett tilgjengelig og kunnskapsbasert rådgivningstjeneste for foreldre

styrke og utvikle tidlig innsats og forebygging for å hindre uheldig utvikling hos den enkelte og gjøre familiene i stand til å mestre egen tilværelse

videreføre programmet Nurse-Family Partnership

starte en gjennomgang av alle foreldrestøttende tiltak og programmer fra offentlige og private tjenesteytere som mottar offentlig støtte

igangsette en evaluering av samlivskurs med offentlig støtte

utvikle helsestasjonene som en av de viktigste familienære tjenestene

følge opp det treårige prøveprosjektet som pågår i fem kommuner der familieverntjenesten inngår i et systematisk samarbeid med helsestasjonene

styrke arbeidet for barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling[10]

forenkle og klargjøre opplysningsplikten mellom barnevernet og andre tjenester

bedre koordinering og samordning i de kommunale familienære tjenestene.

Kapittel 6. Under og etter samliv – begge foreldre er likeverdige omsorgspersoner

Kapitlet understreker at foreldrene er de viktigste omsorgspersonene i barnas liv. Familiepolitikken legger til rette for likestilling mellom foreldrene, både hjemme og i arbeidslivet. Etter samlivsbrudd er gode samværs- og bostedsavtaler viktige. Barnelovens avtalefrihet ligger til grunn. Foreldrene skal ha like muligheter og være likeverdige omsorgspersoner. Barnets beste skal alltid veie tyngst i saker om foreldretvister og samvær.

Regjeringen vil:

endre barneloven for å fremme likestilt foreldreskap, ved å styrke foreldreansvaret, sikre kontakt med begge foreldrene og hindre samværssabotasje

sikre bedre beskyttelse av barn og utrede endringer i barneloven om automatisk domstolsbehandling, forenklet prosess av spørsmål om samværsrett mv., der det foreligger dom for alvorlig overgrep mot egne barn eller stebarn

oppheve tidsfrister for å fremme sak om endring i farskap

gjennomgå barnelovens regler om barnebidrag, herunder reglene om bidrag etter fylte 18 år

vurdere å igangsette ny forskning om samlivsbrudd, delt bosted og flytting, med særlig vekt på barnets perspektiv og opplevelser.

Kapittel 7. Valgfrihet og fleksibilitet for barnefamiliene

Kapitlet omtaler overføringer til og permisjonsordninger for barnefamiliene. Det er i samfunnets interesse å investere i familier med barn, både gjennom økonomisk støtte og et godt utviklet tjenestetilbud. Barnefamilier har i gjennomsnitt vesentlig høyere utgifter enn familier uten barn. Utgiftene stiger i takt med barnas alder. Foreldrepengeordningen sikrer den tidlige omsorgen for barnet, og mor eller far kan være hjemme med barnet det første leveåret. Gradert uttak er mulig i inntil 3 år. Kontantstøtten gir finansiell støtte til foreldre som ønsker å være hjemme med eget barn mellom fylte ett og to år. Gode barnehager er tilgjengelig over hele landet, og rett til barnehageplass ble innført fra 2009. Kommunene har plikt til å gi skolefritidstilbud opp til 4. trinn. Skolefritidsordningen gjelder også 5.-7. trinn for elever med funksjonsnedsettelser. Skolefritidsordningen kan dermed også være et viktig avlastningstilbud for disse familiene.

Regjeringen er opptatt av økt valgfrihet og fleksibilitet i den betalte foreldrepermisjonsordningen og har tillit til at foreldrene selv kan vurdere hvilke løsninger som passer best i deres hverdag. Fellesdelen av foreldrepengeperioden ble økt fra 18 til 26 uker i 2014, slik at foreldrene kan fordele mer av stønadsperioden slik de selv ønsker. Engangsstønaden ytes til mødre som ikke har opparbeidet seg rett til foreldrepenger. Satsen ble økt i 2014 og 2015, og er ytterligere økt til 46 000 kr. fra 1. januar 2016.

Regjeringen vil:

vurdere mer fleksible regler for uttak av foreldrepermisjon

stramme inn retten til barnetrygd under utenlandsopphold fra seks til tre måneder. Lovforslag er fremmet for Stortinget

sende på høring og følge opp innstillingen fra det offentlige utvalget som vurderer treffsikkerheten i de økonomiske overføringene til barnefamiliene.

tydeliggjøre forbudet mot graviditetsdiskriminering i forslaget til ny felles diskrimineringslov.

Kapittel 8. Rammer rundt familiers valg

Kapitlet omtaler de økonomiske rammene rundt familiers valg og tilpasning. Foreldres situasjon og levekår har en direkte påvirkning på barn og unge. Lønnet arbeid er grunnlaget for familienes økonomi. Regjeringens mål er et trygt, fleksibelt og familievennlig arbeidsliv som sikrer høy sysselsetting og lav arbeidsledighet. Endringer i arbeidsmiljøloven i 2015 bidrar til å gjøre arbeidslivet mer fleksibelt, bl.a. gjennom at flere som i dag står uten jobb lettere skal få innpass i arbeidslivet.

Inntektssikringsordningene er viktige for å trygge og gi forutsigbare inntekter for dem som er for syke til å arbeide. Ny uføretrygd gjør det enklere å kombinere arbeid og trygd.

Selv om det er færre barn som lever i familier med lavinntekt i Norge enn de fleste andre land, har tallet økt de siste årene. Regjeringen prioriterer tiltak for at flere kommer i arbeid, kan forsørge seg selv og bidra til fellesskapet.

Det er viktig å bo godt for å gjennomføre utdanning, danne familie, være i arbeid og ta vare på helsen. Bostøtten og antall utleieboliger har økt.

Regjeringen vil:

styrke arbeidet for å motvirke barnefattigdom og hindre at fattigdom går i arv, bl.a. ved å følge opp barnefattigdomsstrategien Barn som lever i fattigdom, Regjeringens strategi (2015–2017)

videreutvikle tilskuddsordningene som er målrettet mot barnefattigdom

følge opp implementeringen av Sjumilssteget i kommunene, der det er utarbeidet sjekklister for hvordan kommunene ivaretar barnekonvensjons bestemmelser

utvikle og prøve ut et helhetlig oppfølgingsprogram for lavinntektsfamilier ved NAV-kontor

følge opp Strategi for boligmarkedet og Bolig for arbeid – Nasjonal strategi for boligsosialt arbeid (2014–2020)

fortsette opplæringen i personlig økonomi som Finansportalen, Økonomilappen, og Sjef i eget liv

følge opp ny handlingsplan for universell utforming (2015–2019).

Kapittel 9. Vold i nære relasjoner

Kapitlet gjennomgår sentrale elementer i regjeringens arbeid mot vold i nære relasjoner og følger opp evalueringen av krisesenterlovgivningen. Vold i nære relasjoner rammer mennesker der de skulle være tryggest, i familien. Nyere studier viser at vold og seksuelle overgrep rammer en betydelig del av befolkningen i Norge, både barn, ungdom og voksne. Eldre kan også være utsatt for slik vold.

Arbeidet mot vold i nære relasjoner er høyt prioritert av regjeringen, og en rekke planverk er under oppfølging. Flere stortingsmeldinger drøfter voldsproblematikken grundig og fremmer tiltak mot vold.

Regjeringen vil:

aktivt følge opp evalueringen av krisesenterloven gjennom å utvikle veileder for faglig innhold og kvalitet i krisesentertilbudet, utarbeide en forskrift for fysisk sikring av lokaler og igangsette flere utviklingsprosjekter

tydeliggjøre i helselovgivningen ansvaret for å forebygge, avdekke og avverge vold og seksuelle overgrep på systemnivå

oppfordre kommunene til å utvikle egne handlingsplaner mot vold i nære relasjoner

utarbeide en opptrappingsplan mot vold i nære relasjoner og styrke ivaretakelsen av barn utsatt for vold og overgrep

følge opp ekspertutvalget som gjennomgår saker der barn og unge har vært utsatt for grov vold, seksuelle overgrep og alvorlig omsorgssvikt

styrke forebygging og tidlig innsats for å hindre forekomsten av vold bl.a. gjennom forsterket familierettet arbeid

sørge for at kunnskap om vold og seksuelle overgrep inngår i helse- og sosialfagutdanningene og i barnehage- og grunnskolelærerutdanningene slik at ansatte kan fange opp signaler tidlig

arbeide målrettet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse og følge opp evalueringer og kunnskapsstatuser på områdene

styrke samarbeidet mellom frivillige organisasjoner og myndigheter mot vold i nære relasjoner og følge opp samarbeidsforumet som er etablert.

Kapittel 10. Demografiske utviklingstrekk

Kapitlet beskriver demografiske utviklingstrekk i Norge de siste årene. Norge har en høy fruktbarhet sammenliknet med de fleste andre europeiske land, selv om den har variert de siste årene. Kapitlet drøfter mulige forklaringer, herunder at Norge har en god familiepolitikk som gjør at foreldre kan kombinere arbeid og familieliv. Gjennomsnittsalderen for første fødsel er høyere enn før. Befolkningen blir eldre. Flere eldre lever lenger, har god økonomi og bidrar i familien og i samfunnet. Samtidig vil de eldste eldre etter hvert kreve mer av familien og samfunnet.

Regjeringen vil:

sikre oppdatert kunnskap om fruktbarhet for å følge med på utviklingen

utvikle en mangfoldig og helhetlig familiepolitikk som bidrar til at unge tar valg om å stifte familie.

Kapittel 11. Internasjonalt samarbeid om familiepolitikk

Kapitlet omtaler viktige samarbeidsorganer for familiepolitikken og løfter enkelte sentrale spørsmål. Norge er bundet av internasjonale konvensjoner og avtaler i mange familiepolitiske spørsmål. Noen virker direkte inn på hvordan lover og regler utformes og hvordan rettspraksis følges opp i Norge.

Internasjonalt samarbeid om barnebortføring tar utgangspunkt i Haagkonvensjonen av 1980 og barnebortføringsloven. Som et tiltak for å legge til rette for rask tilbakeføring av barn som er bortført til utlandet og å forebygge og forhindre barnebortføring, vedtok Stortinget 6. juni 2014 lov om stans av offentlige ytelser og barnebidrag når en av foreldrene har bortført et barn til utlandet.

Stortinget har vedtatt at Norge skal slutte seg til Haagkonvensjonen av 1996. Konvensjonen trer i kraft 1. juli 2016. Denne konvensjonen vil bidra til å forebygge og løse foreldrekonflikter, barnevernssaker og i et visst monn barnebortføringssaker. Et nytt rundskriv om barn som har tilhørighet til flere land ble ferdigstilt i 2015 (Q-42/2015).

Regjeringen vil legge fram en melding til Stortinget om integreringspolitikken i 2016. Regjeringen har også nedsatt et ekspertutvalg for å se på hvilke langsiktige konsekvenser høy innvandring har for samfunnet.

Regjeringen vil:

fortsette det internasjonale samarbeidet (i FN, Haagkonferansen for privatrett, EU/EØS, Europarådet, Norden, OECD m.m.) på familiepolitiske områder

evaluere lov om tilbakeholdelse av offentlige ytelser ved barnebortføring

følge opp rundskriv Q-42/2015 Retningslinjer om behandlingen av barnevernsaker der barn har tilknytning til andre land

se nærmere på om mekling i større grad vil kunne bidra til å løse barneborføringssaker.

2 Familiene bygger samfunnet

Figur 2.1

Foto: Monica Strømdahl

Familien er en viktig verdi som regjeringen ønsker å framheve. I dette kapittelet legges noen sentrale føringer og premisser for familiepolitikkens utforming. De tidligere familiemeldingene fra 1973 (Korvald), 1985 (Willoch) og 2003 (Bondevik II), viser at oppslutningen om familien er stabil i et tidsrom med ellers store endringer.[11] I de tidligste meldingene var det stor oppmerksomhet om økonomi, inntektssikring og forbrukerpolitikk. St.meld. nr. 29 (2002–2003) Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap (Barne- og familiedepartementet) setter kjærlighet, omsorg og forhold innad i familien i sentrum. Det legges vekt på hvordan skape en familiepolitikk som støtter et godt og varig foreldreskap, samt forebygger samlivsbrudd og vold i nære relasjoner. I samme melding er utvikling av fedrerollen tillagt stor betydning, og behovet for økt valgfrihet for småbarnsforeldre understrekes. I samtlige tidligere meldinger er barnehageområdet omtalt.

I alle kjente samfunn har familiene spilt en grunnleggende rolle. En familie gir tilhørighet, nærhet og fellesskap, og barn opplever trygghet og omsorg i en godt fungerende familie. Familien skaper rammer for utvikling av personlig identitet og evnen til å utvikle sosiale relasjoner. At familien er den beste rammen rundt barns oppvekst er generasjoners erfaringer, uavhengig av verdier, kultur og religion.[12]

Familiene er mer enn ekteskap, samliv og oppvekst. Familier er generasjoner, slekt, kultur, tradisjon og økonomiske fellesskap og markerer de store begivenhetene i den enkeltes liv. Familiene er vanligvis stedet hvor man tar seg inn etter lange økter i arbeid og skole. Familier strekker seg på tvers av landegrenser. Å tilhøre en familie innebærer forpliktelser for et fellesskap. I familiene knyttes tette bånd som varer livet ut, mellom individer og på tvers av generasjoner og biologi. Tradisjoner skaper mening i hverdagen, men kan også være regulerende for hva den enkelte har frihet til å gjøre. Familieliv handler om å få hverdagen til å fungere ved å samarbeide om omsorg, huslige oppgaver og om å ivareta det sosiale nettverket i og rundt familiene.

2.1 Et felles verdigrunnlag i familiepolitikken

Kjærlighet, omsorg, materiell trygghet og familiers muligheter til å ta egne valg, regnes som kjerneverdier i en familiesammenheng. De seinere årene har aksept og respekt for ulike familie- og samlivsformer økt. Dette er en grunnleggende verdi i seg selv.

Det er stor oppslutning i befolkningen om et knippe sentrale samfunnsverdier. Åtte av ti oppgir at demokrati, ytringsfrihet, likhet for loven og barns rettigheter er svært viktige verdier. Personlig frihet og likestilling mellom kjønnene får mer enn 70 prosent tilslutning.[13] Samtidig kan konflikter oppstå mellom individer og grupper som forfekter ulike verdier og /eller interesser. Samfunnet må leve med slike brytninger og legge til rette for en åpen og løpende debatt om verdier. Tydelige felles verdier er nødvendig for å fremme sosial inkludering og for aksept av mangfold.

Verdier uttrykkes gjennom idealer, lovverk og universelle rettigheter. Retten til familieliv er beskyttet i bl.a. FNs konvensjon om sosiale og politiske rettigheter (SP) og Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMD); begge tatt inn i norsk lov. ILO-konvensjonen om like muligheter og lik behandling for kvinner og menn i arbeidslivet – Arbeidstakere med familieforpliktelser nr. 156 av 1981 omhandler retten til både å ha arbeid og familieliv.[14] FNs barnekonvensjon beskytter det enkelte barnet og er inkorporert i menneskerettsloven, barneloven og barnevernloven. FNs kvinnekonvensjon beskytter kvinner på alle samfunnsområder samt i ekteskapet. Barneloven regulerer forholdet mellom barn og foreldre og mellom foreldrene. Utgangspunktet i barneloven er privatrettslig, og det er opp til foreldrene i samarbeid med barna å ta valg som berører foreldrene og barna, se kap. 6. Barneloven uttrykker sentrale familie- og foreldreskapsverdier i det norske samfunnet. Foreldrene pålegges ansvar, plikter, rettigheter, og barna gis rett til medvirkning.

Likestillings- og ikke-diskrimineringslovene forbyr usaklig forskjellsbehandling på grunnlag av kjønn, etnisitet, religion, livssyn, seksuell orientering, kjønnsidentitet, kjønnsuttrykk og nedsatt funksjonsevne. Lovene gjelder i utgangpunktet på alle samfunnsområder.[15] Diskrimineringsvernet knyttet til omsorgsoppgaver omfatter omsorg for barn, samt foreldre, ektefelle og samboere som er omsorgstrengende pga. funksjonsnedsettelse eller sykdom. Denne lovgivningen har stor betydning for familiene og foreldres rettigheter og plikter i arbeidslivet. Regjeringen foreslår å tydeliggjøre forbudet mot graviditetsdiskriminering i utkastet til ny felles likestillings- og diskrimineringslov som har vært på offentlig høring.

2.1.1 Kjernefamilie og generasjoner

Historisk sett har spørsmål om slekt, ekteskap, reproduksjon og arv vært regulert i de fleste samfunn det finnes skriftlige overleveringer fra. En offentlig familiepolitikk er med andre ord ikke noe nytt. De til enhver tid rådende sosiale normer og samfunnsmessige betingelser har alltid lagt premissene for partnervalg og familieliv.[16]

Boks 2.1 Hva er en familie?

Familie kan defineres som de personer som deler husstand. Familierelasjoner kan også avgrenses til biologisk/genetisk tilknytning, hvor familiemedlemmene deler arvemasse (DNA). Et familiemedlem kan også være en person man juridisk er forbundet med, f.eks. gjennom ekteskap eller adopsjon. Ut over disse kriteriene har familien også en psykologisk avgrensning, uavhengig av husstand, gener eller lover.

Kilde: Mehlsen, C. (2015):«Familiens betydning»i Bureauet/Dagbladet Information, Faktalink.dk, januar 2015.

Det nordvesteuropeiske husholdsmønsteret er allerede fra 1300–1400-tallet bygget rundt kjernefamilien som grunnleggende økonomisk enhet, gjerne kalt ekteskapsøkonomi.[17] Både menns og kvinners arbeid var nødvendig for familiens eksistens, og begge parter brakte inn eiendom og ressurser til fellesskapet. Selv om begge kunne arve, var likevel kvinnen formelt underordnet mannen. Storfamilie og slekt hadde stor betydning uten at storfamilien satte en juridisk-økonomisk ramme som skapte avhengighet, rundt husholdet. Den industrielle utviklingen i Nord-Europa oppløste det økonomiske arbeidsfelleskapet mellom ektefellene, men kjernefamilien har vært stabil som rådende familieform.

Den historiske arven fra nordvesteuropeisk familiekultur, etter hvert med store liberale innslag, framstår ikke alltid tydelig for personer fra land med andre familieformer. Det er en utfordring for samfunnet å legge til rette for at ulike familieformer skal kunne fungere godt i en norsk sammenheng.[18]

Flertallet av befolkningen er i storparten av livet i en familiesammenheng med minst tre generasjoner. Økt livslengde og aldring av befolkningen har resultert i at generasjonsrelasjoner er mer langvarige enn før. Stadig flere foreldre og barn lever femti år eller mer av sine liv i nær kontakt og det er ikke lenger uvanlig at besteforeldre og barnebarn får mer enn tretti år sammen. Oppfatninger om at familien omfatter flere generasjoner, er fortsatt sentral i det moderne menneskets liv. Voksne barn bidrar til omsorgen for foreldre. Samvær, omsorg og penger flyter også i dag mellom generasjonene, se kap. 6.2.4.[19]

Tidligere hadde familiene gjerne mange barnebarn og få besteforeldre. Nå er det vanligere med mange besteforeldre og få barnebarn. For mange familier gir det overskudd og muligheter. Mange besteforeldre er selv yrkesaktive i flere år etter at barnebarna er kommet til. Besteforeldre hjelper gjerne til når barn og barnebarn er syke. Forskningen viser at få besteforeldre definerer seg som faste barnepassere, men fungerer som et slags «heimevern» for foreldregenerasjonen og stiller opp ved behov.[20] Støtte og formidling av verdier, kultur og tradisjon er viktig i samværet mellom barnebarn og besteforeldre. Generasjonssamarbeid er et verdifullt fellesskap som har stor betydning når arbeidsdeltakelsen er høy blant både kvinner og menn. En antropologisk studie fra Danmark peker på at besteforeldre fortsatt synes å være usynlige i et samfunnsmessig og velferdspolitisk perspektiv.[21]

Støtte og hjelp fra besteforeldre kan bidra til å gjøre hverdagen enklere for småbarnsforeldre. Tilgang til besteforeldre kan dermed påvirke beslutninger om å få barn. En studie analyserte betydningen av barneomsorg fra besteforeldre for fruktbarheten i elleve land i Europa, inklusive Norge.[22] Resultatene viste at tilgang til hjelp fra besteforeldre spiller en viktig rolle når det gjelder beslutningen om å få barn. Betydningen av besteforeldre ser ut til å være sterkest i Sør-Europa, hvor bl.a. tilgangen på offentlig subsidiert barneomsorg er lav. Når familiers sosioøkonomiske situasjon og andre ytre rammer er fordelaktige for å få barn, kan besteforeldres følelsesmessige støtte bety det lille ekstra som skal til for beslutningen om å få et nytt barn.[23]

Nærmere tre av ti pensjonister (født 1940–1945) har ste-barnebarn.[24] Kunnskapen om omfanget av ste-relasjoner er relativt begrenset. Hva besteforeldre yter og forventes å yte til sine ste-barnebarn sammenliknet med biologiske barnebarn, er lite kjent. Tilsvarende gjelder for stebarnebarns omsorg for ste-besteforeldre.

2.1.2 Samlivsformer i endring

Familiemønstre og samlivsformer har endret seg de siste femti årene. Samboerskap er nå mer vanlig enn ekteskap, og alderen ved første ekteskapsinngåelse har økt betydelig.

I 1970-årene var det vanlig å inngå ekteskap i midten av 20-årsalderen. I 2014 var gjennomsnittsalderen for kvinner 31 år og menn 34 år når de giftet seg. En årsak til den høyere alderen ved ekteskapsinngåelse kan være at de fleste unge først velger samboerskap.

Fortsatt er det mange som inngår ekteskap. 22 738 par giftet seg i 2015. 67 prosent av alle mellom 16 og 79 år er gift eller samboende. Andelen samboere i forhold til gifte har økt gradvis fra 1980-tallet. 27 prosent av alle par var samboere i 2014, en økning fra 10 prosent i 1990. Det er yngre par som velger samboerskap. Andelen samboere og ektefeller er omtrent lik for par i begynnelsen av 30-årene. For de eldste aldersgruppene er ekteskap fortsatt mest vanlig.[25]

Personer som er like med hensyn til kjennetegn som utdanning, sosial bakgrunn, inntekt og yrke, har tilbøyelighet til å finne sammen (homogami). Det er funnet klare sammenhenger mellom sosioøkonomisk status (utdanning, inntekt, arbeidsmarkedsdeltakelse mv.) og samlivsetablering (tidspunkt og samlivstype).[26] F.eks. inngår lavt utdannende samboerskap eller ekteskap tidligere enn middels og høyt utdannede. Andelen som før eller seinere gifter seg stiger med økt sosioøkonomisk status.

Antallet barn født av foreldre som ikke er gift har økt de siste 50 årene, og mest siden midten av 1980-årene. Barn født av samboende foreldre står for hoveddelen av veksten.[27]

Over 20 000 barn opplever årlig at foreldrene flytter fra hverandre, uavhengig av foreldrenes samlivsstatus før bruddet. Tallene for skilsmisser og separasjoner har vært ganske stabile fra 2007. Det er tegn til at antall skilsmisser synker. I 2015 var det 9 306 skilsmisser.[28] Par med felles barn er mindre tilbøyelige til å flytte fra hverandre enn par uten felles barn, og par med veldig små barn har lavest bruddrisiko. De som er gift for andre eller tredje gang, har høyere skilsmisserisiko enn førstegangsgifte. Forskning viser også at samboerpar har høyere bruddrisiko enn ektepar.[29] Samlivsbrudd forekommer i alle sosiale grupper, men par med lav utdanning har høyere risiko for brudd enn par med høy utdanning.[30]

Antall ekteskap mellom personer av samme kjønn er lavt og har vært relativt stabilt etter at endringer ekteskapsloven i 2009 åpnet for likekjønnsekteskap. Partnerskapsloven ble opphevet samme år. 269 ekteskap mellom likekjønnspar ble inngått i 2014. Om lag 60 prosent av de likekjønnede ekteskapene inngås mellom kvinner. Det har vært en markant vekst i antall likekjønnede par med felles barn. Økningen gjelder i første rekke de lesbiske parene. Likekjønnede par har høyere bruddrisiko enn heterofile par. Dette gjelder også for de parene som har felles barn.[31]

Endringene i ekteskapsloven i 2009 åpnet for at et gift par av samme kjønn kan bli vurdert som adoptivforeldre på lik linje med ektepar av motsatt kjønn. Det ble også åpnet for å tilby assistert befruktning til lesbiske par som er gift eller samboere i ekteskapsliknende forhold på lik linje med heterofile par. Som en følge av forslaget om å tilby assistert befruktning ved hjelp av donorsæd til lesbiske ektefeller og lesbiske par i ekteskapsliknende forhold, ble det vedtatt endringer i barneloven slik at morens kvinnelige samboer eller ektefelle under gitte forutsetninger kan bli medmor til barnet.[32]

Kvinner og menn som lever i et stabilt samliv og har barn, har gjennomgående bedre psykisk og fysisk helse enn aleneboende.[33] Samlivsbrudd der det er felles barn, innebærer økonomiske kostnader både for foreldre og samfunn. Emosjonelle kostnader som følge av samlivsbrudd kan være store. Det gjelder også kostnadene som følger av å bli værende i konfliktfylte forhold, både for barn og voksne. Tidlig rådgivning, familieterapi, pardialog og samtaler med barn, er viktig for å forebygge konflikter, uavhengig om det kommer til samlivsbrudd eller ikke, se kap. 4 og 5.

Ekteskapsloven er endret flere ganger, bl.a. for å hindre barneekteskap, tvangsekteskap og stedfortrederekteskap. Den er også endret for å hjelpe parter ut av tvangsekteskap. Loven har regler om inngåelse og oppløsning av ekteskap, om formuesforholdet mellom ektefeller, om ektefellebidrag og pensjon etter separasjon og skilsmisse. Ekteskap har både privatrettslige og offentligrettslige rettsvirkninger på områder som arv, skatt, trygd, regler om straff mv. Ekteskap har betydning for forholdet mellom foreldre og barn, og reguleres i barneloven, adopsjonsloven, barnevernloven o.a. Enkelte trossamfunn med og uten vigselsrett foretar utenomrettslige vigsler. Partene blir ikke gift i henhold til norsk eller utenlandsk lov, men i praksis anses de unge som gift av dem selv, familien og miljøet rundt dem.

Boks 2.2 Gift, men ugift: utenomrettslige religiøse vigsler

En kartlegging av utenomrettslige religiøse vigsler, utført av Institutt for samfunnsforskning, viser at unge mennesker har blitt tvunget inn i arrangerte utenomrettslige religiøse ekteskap, og at barneekteskap har blitt inngått religiøst. Det antas at dette oftest skjer i utlandet. Hvis en person tvinges til reelt samliv, vil samlivets utenomrettslige status også gjøre tvangen og dens konsekvenser alvorlig. Utenomrettslige vigsler skaper ekteskapsliknende samliv og binder partene sammen i religiøsrettslig, sosial og normativ forstand. Samtidig vil hun/han ikke være beskyttet av de sivilrettslige reglene dersom hun/han forlater ekteskapet. Dette må ses i sammenheng med samboeres svakere rettsstilling generelt.

Kilde: Bredal, A. og Wærstad, T. L. (2014): Gift men ugift. Om utenomrettslige religiøse vigsler. Institutt for samfunnsforskning, Rapport 06/2014.

Selv om det i dag er nesten like vanlig å leve i samboerskap som i ekteskap, er det ingen generell likebehandling av samboere og ektepar i lovverket. Samboere blir behandlet som ektefeller på enkelte områder og som enslige på andre. Om samboere blir behandlet likt med ektefeller eller ikke, følger av de respektive regelverkene.

Krav til dokumentasjon for at det foreligger et samboerskap, defineres også nærmere på de enkelte rettsområder. Når foreldre er registrert på samme adresse i folkeregisteret, har de siden 2006 automatisk fått felles foreldreansvar for barn de har sammen. På andre rettsområder kan det imidlertid være nødvendig med tilleggsopplysninger.

2.1.3 Mangfoldige familier

Norge er blitt et mangfoldig samfunn med mange samlivsformer og ulik familieopprinnelse. Innbyggerne er mer forskjellige i livsstil, verdispørsmål, tros- og livssynsspørsmål og uttrykksformer enn tidligere. Oppfatningen av hva som er familie og familiemedlemmer, og hva som ligger i roller som partnere, mødre, fedre og barn, har endret seg vesentlig.

Et mangfoldig samfunn har mange positive sider og innebærer flere muligheter. To- og trespråklighet framheves ofte som en styrke i utdanning og arbeid i et mer internasjonalisert og globalisert samfunn. Familier kan imidlertid ha ulike behov og utfordringer når det gjelder økonomi, barneoppdragelse eller i kontakten med de familienære tjenestene. Det er derfor viktig med en politikk som gir alle familier gode rammebetingelser, men også særlige tiltak rettet mot de som trenger ekstra hjelp og støtte. Alle familier har krav på likeverdige offentlige tjenester.

Kjernefamilier og stjernefamilier

I Norge vokser de fleste barn opp med begge biologiske foreldre. Tre av fire barn under 18 år bor sammen med både mor og far. Mange familier lever imidlertid i delte hushold med stefamilier, mine, dine og våre barn. Noen forskere har gitt disse familievariasjonene et nytt navn: stjernefamilier.[34] I stjernefamilien knyttes mennesker ofte sammen som familie uavhengig av biologiske bånd.

Familiebegrepet må i dag knyttes til mer enn kjernefamilien.[35] Det innebærer at familiepolitiske tiltak må tilpasses det eksisterende familiemangfoldet, bl.a. er det lagt til rette for at enslige forsørgere skal kunne ivareta omsorgen for barna sine, se kap. 8.2.

Etter samlivsbrudd er det vanlig at begge foreldre beholder omfattende kontakt med barna gjennom samværsordninger og ferier. Det er fortsatt vanligst at barn bor ett sted (hos bostedsforelder, oftest mor) men det er en økning i antall foreldre som avtaler delt bosted for felles barn, se kap. 6.2.2.[36] Det skal utvises respekt for de ulike familie- og samlivsformene uten at dette går på akkord med barnas eller de voksnes lovfestede rettigheter.

Når foreldre etablerer seg i nye samboerforhold eller ekteskap, dannes stefamilier hvor barn må forholde seg til steforeldre og i mange tilfeller nye halvsøsken eller stesøsken på begge sider. Steforeldre har i utgangspunktet ingen formell rolle eller myndighet overfor stebarn, men etter enkelte særbestemmelser i barneloven kan en steforelder få foreldreansvar og/eller samvær dersom barnets forelder dør.[37] Det kan avtales at barnet skal ha kontakt med steforelder etter et samlivsbrudd. Barnets behov for å komme i rettsforhold til en steforelder gjør seg særlig gjeldende der barnet kun har én juridisk forelder, eller der barnet ikke har kontakt med den forelderen som det ikke bor sammen med. Stebarnsadopsjon forutsetter at vilkåret om at adopsjonen er til barnets beste, er oppfylt. Barnet skal høres eller samtykke, avhengig av alder og modenhet.

Familier som adopterer

Noen adopterer barn fra utlandet. Adopsjonslovutvalget la i 2014 fram NOU 2014: 9 Ny adopsjonslov. Utvalget har foretatt en bred gjennomgang av adopsjonsinstituttet og har fremmet forslag til en ny adopsjonslov som skal bidra til større trygghet, likebehandling og forutsigbarhet. Mange av forslagene innebærer en lovfesting av gjeldende praksis som i mange tilfeller kun er nedfelt i rundskriv og retningslinjer. Utvalget har foreslått at barn som er adoptert fra utlandet og deres familier gis tilbud om oppfølging i regi av Bufdir i tre år etter adopsjonen. Forslagene har vært på høring, og mange instanser uttaler seg positivt til en enklere og mer oversiktlig adopsjonslov. Det arbeides i 2016 med å følge opp høringen.

I 2013 ble det gjennomført 144 utenlandsadopsjoner til Norge.[38] Opprinnelseslandene finner i økende grad nye foreldre til foreldreløse barn i eget land, derfor synker antallet utenlandsadopterte. Gjennom adopsjon får barnet samme rettsstilling som egenfødte barn. Noen utenlandsadopterte barn og deres familier har behov for spesiell støtte. Barna som nå kommer fra utlandet til norske familier er ofte eldre og kan ha mer sammensatte utfordringer enn tidligere. Selv om de fleste av barna klarer seg bra, viser flere nordiske studier at barna kan ha økt risiko for å utvikle psykiske plager, ha svakere skoleprestasjoner og en dårligere språkutvikling enn ikke-adopterte barn.[39]

Fosterfamilier

Noen familier ønsker å være fosterfamilier. Et fosterhjem er et privat hjem som gir omsorg til barn som for en periode ikke kan bo hos foreldrene sine. Fosterhjemmet skal ivareta alle de funksjoner et hjem har, og fosterforeldrene skal opptre og har oppgaver som foreldre. Opphold i fosterhjem skal vanligvis være av begrenset varighet. Å være fosterhjem er å anse som et samfunnsoppdrag og ikke som et ordinært lønnsarbeid. I perioden 2000 til 2012 har det vært en gradvis økning av barn som bor i fosterhjem i egen slekt. Fosterfamilier i egen slekt eller i nære nettverk ser ut til å gi større stabilitet og trygghet for barna, se kap. 5.1.3. Det kommer flere enslige mindreårige flyktninger til Norge enn før. En stor og viktig oppgave i tiden framover vil være å finne fosterfamilier til disse barna.

I noen tilfeller kan det være aktuelt med adopsjon av fosterbarn.

Regnbuefamilier

Regnbuefamilier brukes ofte som en fellesbetegnelse der voksne som er lesbiske, homofile, bifile eller transpersoner (LHBT-personer) eller på annen måte bryter med tradisjonelle kjønnsskiller, lever sammen eller er gift.[40] Barn i regnbuefamilier kan vokse opp med to mødre, to fedre eller ha en forelder som tilhører kategorien LHBT. Foreldrene kan være biologiske, juridiske eller kun sosiale foreldre.[41]

Funksjonsnedsettelse

Noen familier har barn eller voksne som har en funksjonsnedsettelse. God tilrettelegging er avgjørende for at personene det gjelder og familiene deres skal kunne delta på lik linje med andre i samfunnet og mestre dagliglivet. Familier med barn med funksjonsnedsettelser kan oppleve at de ikke får tilstrekkelig og helhetlig informasjon, tjenester og støtte. Det er bostedskommunen, de ordinære familierettede tjenestene og spesialisthelsetjenestene som skal møte familiene på en samlet og verdig måte.[42]

Samiske familier

Den samiske befolkningen i Norge er anerkjent som urbefolkning.[43] Det skal legges til rette for at samiske familier, uansett bosted, kan verne om og utvikle identitet, språk, kultur og næring. Samiske foreldre skal kunne delta aktivt i samarbeidet med barnehage, grunnskole og videregående opplæring. Offentlige tjenester rettet mot samiske familier skal være likeverdige med andre og omfatte formidling av samiske kulturverdier.

Storfamilien har tradisjonelt vært et viktig fundament i samiske samfunn. Den tradisjonelle samiske storfamilien kan forstås ut fra et flerforeldre-prinsipp, hvor barna støttes av flere voksne.[44] Samiske barn blir gjennom navnevalg og dåpen tildelt et flerforeldre-nettverk av faddere og navnesøsken.

Konsultasjonsordningen med Sametinget er viktig også for saker som berører familiene.[45]

Familier med status som nasjonale minoriteter

Norge har fem folkegrupper med status som nasjonale minoriteter: jøder, kvener/norskfinner, skogfinner, rom og romanifolket/tatere.[46] Alle fikk status som nasjonale minoriteter i 1999. Europarådets rammekonvensjon om beskyttelse av nasjonale minoriteter pålegger statene å legge forholdene til rette for at de nasjonale minoritetene kan uttrykke, bevare og videreutvikle sin kultur og identitet.[47]

Alle nasjonale minoriteter i Norge har en særskilt historisk bakgrunn og har i ulik grad tilpasset sine levemåter til det norske samfunnet. Det kan være kulturelle forskjeller innad i hver minoritetsgruppe.

Familier med innvandrerbakgrunn

Arbeidsinnvandring gjennom EØS-avtalen har de siste årene vært den vanligste innvandringsgrunnen. Familiegjenforening har vært innvandringsgrunn nummer to.[48] Sju av ti arbeidsinnvandrere kommer fra EU-land i Øst-Europa. EØS-arbeidsinnvandringen og ekspertkvoten til norsk arbeidsliv gir Norge tilgang på kunnskap, kompetanse og talenter. Mange av arbeidsinnvandrerne tar med seg familiene sine til Norge. Sju prosent av de sysselsatte i Norge kommer fra EØS-området. Arbeidsinnvandrere og familiegjenforente flytter direkte til en kommune og kommer gjerne raskt i gang med livet i Norge.

Økt global migrasjon har ført til at mange familier som bor i Norge har sterk tilknytning til et annet land. Hele, eller deler av familien, kan ha utenlandsk statsborgerskap eller familiemedlemmene er født og oppvokst i et eller flere andre land. Familier med innvandrerbakgrunn kan ha spesifikke utfordringer som følge av migrasjonsprosessen, bl.a. å forholde seg til nytt språk, ny kultur og tradisjon, ukjente lover og regler.

Antall familier med innvandrerbakgrunn som har bosatt seg, eller som skal bosette seg i Norge har økt betydelig. I 2015 mottok utlendingsmyndighetene 31 145 søknader om asyl, hvorav 5 297 var søknader fra enslige, mindreårige asylsøkere.[49]

2.1.4 Flere aleneboende

Aleneboende favner alle typer mennesker og er en uensartet gruppe. Aleneboende defineres her som énpersons-husholdning. Enslige er personer som ikke er registrert som gift eller i partnerskap i offentlige registre og omfatter alle som ikke er gift eller samboende. Å være aleneboende betyr ikke nødvendigvis at man ikke har familie eller relaterer seg til generasjoner.

For den enkelte vil statusen som aleneboende kunne være en tilfeldig kortvarig situasjon, en valgt og langvarig situasjon eller alle varianter mellom disse ytterpunktene. De aller fleste vil før eller seinere oppleve å være aleneboende.

Rapporten Aleneboendes levekår presenterte den første statistiske analysen av vesentlige områder i aleneboendes hverdagsliv.[50] Den understreker at aleneboende er en uensartet befolkningsgruppe. Generelt skåret aleneboere noe lavere enn befolkningen ellers på sentrale levekårsindikatorer som inntektsutvikling, helse, sosial og politisk deltakelse, sosial kontakt og yrkesdeltakelse. Videre hadde aleneboende mer gjeld, spesielt yngre menn.

I Norge bodde 960 000 personer alene per 1. januar 2014, dvs. nesten én av fem personer. Husholdninger med én person utgjorde 41 prosent av husholdningene.[51] Antallet aleneboende har økt de siste 15–20 årene. Økningen er særlig blant de yngre, og skyldes tidligere utflytting fra foreldrene, seinere etablering med familie og flere oppløste samliv. I aldersgruppene over 30 år, og særlig blant de eldste, er det å bo alene oftest noe som varer. Kvinner er i flertall blant enslige eldre, mens det er flest menn blant de yngste enslige.[52] I de neste 30 årene forventes det at andelen aleneboende vil øke, noe som vil kunne føre til forbruksendringer og endrede familierelasjoner.[53]

Aleneboende kan ha noen særlige utfordringer. En studie viser at hver femte enslige uten barn lever under grensen for lavinntekt i Norge.[54] Spesielt yngre enslige under 45 år er overrepresentert. For alle husholdninger har medianinntekten etter skatt økt med 63 prosent.[55] Yngre aleneboende har hatt en økning i medianinntekten etter skatt på 40 prosent i perioden 1990–2012. Økte boligpriser kan ramme denne gruppen spesielt hardt, fordi de konkurrerer med par som har to inntekter. Felleskostnader, kommunale avgifter mv. utgjør en større andel av aleneboendes budsjett.

Aleneboende opplever oftere ensomhet enn personer som er gift eller samboende.[56] Dette gjelder i alle aldersgrupper, og for begge kjønn. Å ha en partner beskytter i noen grad mot ensomhet, og aleneboende har større risiko for å mangle tilgang på støtte og sosial kontakt. Det er en vanlig antakelse at ensomheten stiger i eldre år, og at ensomhet er en del av alderdommen. Dette handler om at tap knyttet til helse og sosialt nettverk reduserer deltakelse og tilgang på sosial støtte. Blant 70-åringene oppgir kun én av ti at de opplever seg ensomme. Det er en klar økning i andelen som er ensomme for de som er over 80 år. Sju av ti kvinner over 80 år lever alene, mot 36 prosent av mennene. Ensomhet i eldre år henger ikke nødvendigvis sammen med det å bo alene. Det er mer vanlig å bli alene i eldre år, og forventningene til sosial kontakt avstemmes med situasjonen. Noen har kanskje bodd alene i lang tid og har etablert og vedlikeholdt nye relasjoner.[57]

Problemer med ensomhet i eldre år er mer utbredt i land med lavere velstand og dårligere velferdsordninger. I mange av de øst-europeiske landene er mellom en tredjedel og halvparten ensomme, og andelene er mye høyere blant kvinner enn menn. Dettes skyldes dårligere helse og økonomi, i tillegg til de nevnte velferdsforskjellene.[58]

Aleneboendes organisasjoner løfter boutgifter, kommunale utgifter og «smådrifts-ulemper» som viktige utfordringer. En alminnelig god bolig-, skatte- og avgiftspolitikk til beste for alle boenheter, vil være en god ramme også for aleneboende.[59]

Boks 2.3 Differensiering av vannavgift, eksempler fra Tysfjord og Oslo kommune

Vannavgifter Tysfjord

Fastavgift: 7 796

Avgift med vannmåler: 1 600

Besparelse: 6 196

Tallet for avgift med vannmåler tar utgangspunkt i en aleneboende med et gjennomsnittlig forbruk på 50 m³ per år. Tallet uten vannmåler gjelder bolig opp til 100 m².

Vannavgifter Oslo

Fastavgift: 3 889

Avgift med vannmåler: 2 824

Besparelse: 1 065

Tallet for avgift med vannmåler tar utgangspunkt i en aleneboende med et gjennomsnittlig forbruk på 50 m³ per år. Tallet uten vannmåler gjelder bolig opp til 120 m².

Kilde:  Singel Nummer 2, November 2015. Utgitt av Ensliges Landsforbund.

Virkemidlene i boligpolitikken er ikke målrettet spesielt mot aleneboende, men flere har betydning og innvirker på deres levekår. Bostøtten skal sikre personer med lave inntekter og høye boutgifter en egnet bolig, se kap. 8.6. Bostøtte gis til om lag 100 000 husstander årlig hvor om lag 70 prosent er enslige. Startlån skal bidra til at personer med langvarige boligfinansieringsproblemer, kan skaffe seg en egnet bolig og beholde den. Husbanken gir lån til kommuner for startlån til enkeltpersoner. I 2014 ble det gitt startlån til om lag 3 700 énpersons-husholdninger. Husbanken har også flere andre låne- og tilskuddsordninger for å hjelpe vanskeligstilte på boligmarkedet, bl.a. gis tilsagn om investeringstilskudd til omsorgsboliger og sykehjemsplasser som omfatter enslige eldre.

En mulighet for å imøtekomme aleneboendes utfordringer, kan være ytterligere å differensiere ulike gebyr og avgifter knyttet til bolig. Kommunale avgifter varierer fra kommune til kommune.[60] Betaling etter målt forbruk og ikke etter stipulert forbruk basert på boligens areal, vil være viktige tiltak for å redusere offentlige avgifter for énpersons-husholdninger. Både kommunen og den enkelte gebyrpliktige kan kreve at årsforbruket skal fastsettes ut fra målt forbruk. Aleneboende med mindre forbruk enn det stipulerte anslaget vil med en slik ordning kunne få mindre gebyr, og dette vil være en fordel for flere.

Boks 2.4 Fleksibel renovasjonsavgift i Bergen

Bergen kommune har innført en fleksibel gebyrmodell på renovasjonsavgift fra 2016. Dette er foreløpig et to-årig prøveprosjekt. Det innebærer at alle boenheter har en grunnpris på 1933 kroner. I tillegg kommer en kostnad på 33,25 kroner per tømming av restavfall utover 12 tømminger i året. Antall ekstra tømminger bestemmer abonnentene selv. I tillegg til reduserte gebyr for de som produserer lite avfall, viser erfaringer fra kommuner som har innført ordningen at det blir mindre restavfall og mer kildesortering.

Kilde: bir.no

Dersom kommunen legger til rette for differensierte gebyr, vil også aleneboende med mindre avfallsmengder kunne få reduserte gebyr.[61]

2.1.5 En trygg oppvekst for barna

Barns rett til en god oppvekst er grunnleggende. Alle barn har egne rettigheter. Foreldrene har et ansvar for å ta vare på sine barn og sørge for en trygg oppvekst. Godt foreldreskap starter gjerne i svangerskapet, hvor grunnmuren for foreldrenes tilknytning til og omsorg for barnet bygges.

Boks 2.5 Barns rettigheter i Norge

Barns rettigheter står sterkt i Norge. FNs konvensjon om barnets rettigheter er en internasjonal avtale som gir barn og unge under 18 år et særskilt menneskerettighetsvern. Barnekonvensjonen gjelder som norsk lov og er gjennom menneskerettsloven gitt forrang ved motstrid med annen norsk lovgivning. Rettigheter og plikter som gjelder barn følger av lovgivningen på ulike samfunnsområder. Eksempel på lover som omhandler barn er barnehageloven, opplæringsloven, barnetrygdloven, pasient- og brukerrettighetsloven, barnevernloven, lov om barn og foreldre, straffeloven og straffeprosessloven.

I Grunnloven § 104 er hensynet til barnets beste lovfestet. Bestemmelsen er inspirert av Barnekonvensjonen art. 3 om barnets beste, og lyder: «Ved handlinger og avgjørelser som berører barn, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.». Dette tydeliggjør at barns behov og interesser har et særlig rettsvern i norsk rett.

Barn er også beskyttet gjennom de øvrige menneskerettskonvensjonene som Norge har tiltrådt. Barnekonvensjonen gir barn egne rettigheter på mange ulike rettsområder, som utdanning, familieliv, helse og straff. Konvensjonen har fire generelle prinsipper: barns rett til liv og utvikling, barns rett til å bli hørt og si sin mening, barns rett til ikke å bli diskriminert og hensynet til barnets beste som et grunnleggende hensyn.

I tillegg sier Grunnloven § 103 tredje ledd, andre punktum, at statens myndigheter skal legge forholdene til rette for barns utvikling, herunder ved å sikre at barn får den nødvendige økonomiske, sosiale og helsemessige trygghet, fortrinnsvis i egen familie.

Det er dessverre ikke alltid slik at barns rettigheter anerkjennes eller respekteres.[62] Det er alminnelig enighet om at fravær av fare, risiko, bekymringer og frykt gir trygghet. Det finnes mange potensielle kilder til risiko og fare. Hva som gir opphav til bekymring og frykt vil også variere fra individ til individ. Vold, seksuelle overgrep og omsorgssvikt er alvorlige trusler mot barns trygghet. Oppvekst i en familie med vedvarende lavinntekt kan være problemfylt.[63] Barn er i større grad enn voksne prisgitt sine omgivelser, noe som gjør dem ekstra sårbare. Tidlige overgrep kan derfor ha en spesiell destruktiv effekt på den enkeltes mulighet til en god utvikling og livskvalitet. Utrygghet gjennom å bli utsatt for vold eller å oppleve at andre i familien utsettes for vold, kan forårsake angst, depresjon, atferdsvansker, skadelig rusmiddelbruk og psykiske vansker eller lidelser. Problemene kan ofte vedvare i voksen alder.[64] Vold er et inngrep i det enkelte barns muligheter til å realisere sine mål, drømmer og ambisjoner.[65]

Foruten liberale verdier som frihet og like muligheter, er det mange andre hensyn som understreker at en god og trygg barndom er viktig. Ifølge en studie er de økonomiske kostnadene av vold og overgrep mot barn (målt i verdens andel av BNP) større enn kostnadene av krig, borgerkrig og terrorisme til sammen.[66]

Gode oppvekstsvilkår krever godt foreldreskap. Kommunene må ha strategier, planer og redskap for å møte situasjoner der familiene strever. Godt foreldreskap omfatter gjerne noen hovedgrep i hverdagen: en organisert, helhetlig omsorgs-kjede for barnet (hjem, barnehage, skole, SFO, fritidsaktiviteter), daglige rutiner for barnets gjøremål og medvirkning i familien, og tydelige omsorgsstandarder og utviklingskrav til barnet.

Boks 2.6 Barne-, ungdoms og familiedirektoratets samfunnsoppdrag

Barne-, ungdoms og familiedirektoratet (Bufdir) er et statlig forvaltningsorgan med ansvar og oppgaver innenfor områdene oppvekst, familievern, barnevern, adopsjon, likestilling og ikke-diskriminering og vold og overgrep i nære relasjoner. Oppgavene innebærer bl.a. å fremme gode oppvekstsvilkår for alle barn og legge til rette for trygge familier.

Bufetat er organisert i fem regioner. Bufdir leder etaten. Bufetat bistår de lokale familienære tjenestene ved å tilby oppdatert forskningsbasert kunnskap. Direktoratet formidler kunnskap om ulike programmer og tiltak som befolkningen får tilgang til gjennom helsestasjoner, barnevern, familievernkontor og andre aktører.

2.1.6 Småbarns- og storbarnsfamilier har ulike utfordringer

Barn og familier er forskjellige og har ulike behov. Derfor må hver enkelt familie sikres fleksibilitet og frihet til å velge de løsningene som passer best. Familiepolitikk har gjerne blitt sett på som tiltak rettet mot småbarnsfamiliene, og det er gjort store investeringer i form av foreldrepenger, barnehager, barnetrygd, kontantstøtte, retten til å være hjemme med lønn under barns sykdom, ammefri med lønn, mv., se kap. 7.

Småbarnsfasen er en periode hvor mye skal skje samtidig. Nybakte foreldre må omstille seg, ta ansvar og gi omsorg. Foreldreskap utøves i stor grad i et samspill mellom familien og barnehagen, skolen eller nærmiljøet. Foreldre med små barn er ofte i kontakt med helsestasjonen de første årene. Leverings- og hentesituasjonene i barnehagene og foreldremøtene i barnehage og skole kan fungere som møteplasser for å utveksle erfaringer med andre foreldre. Disse treffpunktene blir færre når barna blir større.

Kostnadene ved å ha barn øker med alderen. Sett bort fra barnehage- og SFO-utgifter, koster barn mer jo eldre de blir.[67] Ungdom i skolealder bruker også mer penger på klær og sko, lek og fritid og personlig pleie enn yngre barn. Utgifter til utdanning blir vanligvis også høyere når ungdommen begynner på videregående skole. Elever i videregående skole kan få støtte gjennom Statens lånekasse. Støtten til elever med ungdomsrett etter opplæringsloven § 3-1 er i all hovedsak stipendbasert. Alle elever har rett på utstyrsstipend som skal bidra til å dekke utgifter til læremidler og nødvendig individuelt utstyr. Videre gis det bostipend til elever som må bo borte for å gå på skole og et behovsprøvd grunnstipend til elever som kommer fra familier med særlig svak økonomi. Fra og med undervisningsåret 2015–2016 har vilkårene for tildeling av grunnstipend blitt endret for å sikre at det kun når målgruppen. Samtidig ble det behovsprøvde lånet gjort om til en låneordning kun for elever over 18 år som har flyttet hjemmefra.

Nye undersøkelser viser at ungdom i hovedsak, og i større grad enn tidligere generasjoner, er veltilpassete, hjemmekjære og trives på skolen. De aller fleste har gode venner og er fornøyde med foreldrene sine. Omfanget av ungdomskriminalitet, rusmisbruk og vold er blitt mindre, og færre unge skulker skolen enn før.[68] Norske 15–16 åringer kommer godt ut sammenlignet med ungdom på samme alder i resten av Europa, både når det gjelder bruk av tobakk, alkohol og narkotika.[69]

Venner er for de fleste en kilde til lek, glede, støtte, samhørighet og bekreftelse. Det å være sammen i et større nettverk eller gruppe av ungdommer er vanlig. Samspillet med jevnaldrende har betydning for utvikling av selvbilde og sosial kompetanse på lengre sikt. Dagens unge bruker mindre tid sammen med andre jevnaldrende enn de som var unge på 1980- og 1990-tallet.[70] Nesten ti prosent oppgir at de mangler fortrolige venner, eller ikke har noen de vil kalle venner.[71]

Barn og ungdommers ideer, tanker og forslag kan gi viktige bidrag i offentlige beslutningsprosesser. Ulike ordninger for medvirkning, som ungdomsråd og ungdommens kommunestyrer, har tilført både kompetanse og engasjement. Ungdomsforeldre må legge til rette for at ungdom får medvirke, blir tatt på alvor og blir hørt. Ungdom som opplever at det går an å påvirke sin egen hverdag i kommunene, vil bli mindre sårbare. Medvirkning fra barn og ungdom lokalt og regionalt er viktig for demokratiet, utvikling av ungdomspolitikken og de unges personlige vekst og dannelse. Frivillig sektor spiller en betydelig rolle i å mobilisere barn og unge, se kap. 3.

Selv om de fleste unge har det bra, er det likevel mange unge som oppgir at de har vansker. Gutter og jenter har til dels ulike utfordringer.[72] Det er bl.a. flere gutter enn jenter som ikke fullfører videregående skole. Flere jenter enn gutter har depressive symptomer og jenter opplever i større grad ulike helserelaterte problemer.[73] Jenter med innvandrerbakgrunn oppgir i mindre grad enn jenter uten innvandrerbakgrunn at de er plaget med dårlig psykisk helse.[74]

Ungdata-undersøkelsen viser at det å være fornøyd med seg selv er tett koblet til å være fornøyd med eget utseende. Dette gjelder i større grad for jenter enn for gutter. Det kan tyde på at dagens vestlige kroppsidealer kan være med på å forklare hvorfor så mange unge jenter strever med helseplager. Undersøkelsen viser at det ikke nødvendigvis er de med høye ambisjoner og som presterer godt på flere områder som er mest utsatt for psykiske helseplager, slik det gjerne har vært fremstilt i media.[75] Tvertimot, er det de ungdommene som har dårligere relasjoner til foreldrene, færre venner og ikke er spesielt godt tilpasset i skole- og fritidsaktivitetene, som i størst grad rammes av dårlig psykisk helse.

En undersøkelse som ser spesielt på forskjeller og likheter blant ungdom med og uten innvandrerbakgrunn, viser at ungdom med innvandrerbakgrunn er mer bekymret enn annen ungdom for om de vil få jobb i framtiden, til tross for utdanning.[76] Ungdom med innvandrerbakgrunn opplever likevel ofte motiverende holdninger fra foreldrene når det gjelder skolegang og eventuelle videre studier. Et svært lite mindretall føler seg presset til å velge videregående studier som de i utgangspunktet selv ikke ønsker. De aller fleste har foreldre som er positive til det utdanningsvalget barna har gjort og framholder at ungdommenes egne interesser og ønsker er viktigst.

Lesbiske, homofile, bifile og trans (LHBT)-ungdom har spesielle utfordringer. De er bl.a. mer utsatt for vold hjemme og har noe høyere forekomst av selvmord. Et godt forhold til foreldre er viktig for å sikre trygghet om det å være åpen LHBT-person. En større andel ikke-heterofil ungdom er i kontakt med barnevernet enn heterofil ungdom, og disse ungdommene oppgir oftere at de har vanskelige familieforhold.[77]

Ung.no er statens digitale informasjonskanal for ungdom. I tillegg til artikler og annet informativt innhold innen 85 tema, har ung.no en omfattende spørretjeneste der ungdom kan stille spørsmål om det aller meste og få svar fra et panel bestående av fagekspertise fra ulike offentlige etater og tjenester. Ung.no hadde mer enn 1 700 000 besøkende i fjerde kvartal i 2015. Besøkstallene viser at kunnskapsetterspørselen blant unge er stor. De søker gjerne informasjon og veiledning om mange ulike tema.

Det er lite kunnskap om skiftende krav til foreldreskapet og det å ha ungdom i familien.[78] [79] Denne kjensgjerningen har muligens vært noe oversett i forskning om familiepolitikk.[80] Storbarnsforeldre viser seg å etterspørre kunnskap i langt større grad enn tidligere antatt.[81] Dette må foreldrerådgivning og foreldreveiledningstilbud ta hensyn til.

Familienære tjenester i kommunene og familievernkontorene bør ha et rådgivningstilbud som også dekker foreldre med ungdommer i familien.

Forebygging av kriminalitet blant barn og unge

En trygg oppvekst med god omsorg fra foreldre og familie er viktig for å forebygge kriminalitet.

Boks 2.7 Trygghetsprogrammet ved Manglerud politistasjon

Unge ofre for eller vitner til kriminalitet, får et tilbud om en innledende trygghetssamtale. Ungdommen får tilbud om videre oppfølging av en trygghetsguide i de tilfellene der dette anses som formålstjenlig. Trygghetsguiden følger opp ungdommen og foresatte i en periode etter hendelsen og gir råd og veiledning som skal bidra til å bedre sikkerheten og øke tryggheten til ofrene. Trygghetsguidene kan være politi, utekontakter, miljøarbeidere, helsesøstre, sosiallærere og minoritetsrådgivere. Politirådet i Oslo har besluttet at Trygghetsprogrammet skal innføres på alle politistasjoner i byen. På Manglerud politistasjon er målgruppen for programmet utvidet til også å omfatte ofre for hatkriminalitet i alle aldre.

I henhold til Handlingsplan for forebygging av kriminalitet (2013–2016) skal trygghetsprogrammet gjennomføres som en pilot i Oslo politidistrikt. Modellen skal evalueres og vurderes opp mot eksisterende tilbud om offeroppfølging og erfaringer fra liknende oppfølging i Sverige.

Boks 2.8 Politiråd

Politiråd er et formalisert samarbeid mellom lokalt politi og kommunale myndigheter, hvor målet er å bidra til samvirke om kriminalitetsforebygging og trygghet i lokalsamfunnet. Ordningen er forankret gjennom instruks fra Politidirektoratet. Politiet har per i dag opprettet et politirådssamarbeid med ca. 95 prosent av landets kommuner. Politirådene ble evaluert i 2014 og det er gode tilbakemeldinger på samarbeidet fra både politi og kommune. Forebygging av barne- og ungdomskriminalitet og rusforebygging er temaene som oftest settes på dagsorden. Mange politiråd har også løftet temaene vold i nære relasjoner og vold og overgrep mot barn.

I arbeidet med kriminalitetsforebygging er det viktig å skaffe til veie kunnskap om de bakenforliggende faktorene som øker risikoen for negativ atferd og kriminalitet. Kriminalitet i tidlig alder sammenfaller som oftest med en rekke andre risikofaktorer. Samordnet innsats på tvers av samfunnssektorer vil derfor være nødvendig for å stanse eller snu en uheldig utvikling. Det er et mål å tydeliggjøre sammenhengen mellom innsats på ulike samfunnsområder og sikre en helhetlig tilnærming gjennom forpliktende tiltak.

Fengsling eller iverksetting av annen straffegjennomføring av en forelder, har store konsekvenser for barn. Kriminalomsorgen har et ansvar for å vektlegge barns rett til samvær med sine foreldre under straffegjennomføringen. Det er derfor etablert besøkshus eller besøksleiligheter i mange fengsler. Det etableres samtalegrupper (pappa- og mammagrupper og foreldreveiledningsprogram) for innsatte som har barn. I tillegg er det etablert en ordning med barneansvarlige i alle kriminalomsorgens enheter, som skal koordinere kriminalomsorgens arbeid overfor barn som pårørende. Hvis den ene ektefellen eller samboeren er i fengsel i minst seks måneder, kan det gis utvidet barnetrygd selv om ekstra barnetrygd vanligvis gis kun til enslige forsørgere og ikke når foreldrene er gift eller samboende.

Radikalisering og voldelig ekstremisme: trusler mot samfunn og familie

Ungdommer som radikaliseres i ekstrem retning skaper usikkerhet og frykt både i egen familie og sitt nære lokalsamfunn. Noen ungdommer mangler tilhørighet og finner ikke mening i miljøet rundt seg. Følelsen av å være krenket, mangel på håp og skuffelse over samfunnet, kan være noen forklaringer på at ungdom foretar ekstreme valg. Noen individer finner tilhørighet i ideologisk ekstreme grupper. Ofte skjer rekruttering via internett. At unge radikaliseres og trekkes inn i voldelige og ekstreme miljøer, kan ikke alene forebygges av politiet. Gode og trygge levekår for alle familier, med reell mulighet for deltakelse i samfunns- og arbeidsliv, er sentrale forutsetninger for å forebygge konflikter og ekstremisme i samfunnet.

Regjeringen la i juni 2014 fram Handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme. Den er et samarbeid mellom ni departementer og består av 30 tiltak for å styrke det forebyggende arbeidet. Behovet for et forpliktende samarbeid på tvers av sektorer, samt betydningen av tidlig innsats, kunnskap og samarbeid, er gjennomgående i handlingsplanen. Justis- og beredskapsdepartementet har ansvar for en tiltakspakke som omfatter politiet, kriminalomsorgen og kommunene. En nasjonal veileder til bruk i kommunene, ble lagt fram og formidlet til landets kommuner våren 2015.

Nettsiden radikalisering.no er etablert for å gjøre informasjonen om arbeidet mot radikalisering mer tilgjengelig. Den skal bistå ansatte i kommuner, skoler, barnevern, politi og andre som jobber med ungdom, samt for foreldre og de unge selv.

Boks 2.9 Samordningsmodell for lokale, forebyggende tiltak mot rusmisbruk og kriminalitet (SLT)

I underkant av halvparten av landets kommuner har et SLT-samarbeid (Samordning av lokale rus- og kriminalitetsforebyggende tiltak). SLT er avgrenset til forebygging blant barn og unge og målet er at kommunens barn og unge skal få riktig hjelp til riktig tid, av et hjelpeapparat som samarbeider godt på tvers av etater og faggrupper.

Regjeringen er særlig opptatt av å styrke kommunens forebyggende innsats for å hindre at unge rekrutteres til voldelige og ekstreme miljøer. Det er derfor etablert to tilskuddsordninger som retter seg mot kommunene og frivillige aktører. Midlene skal bidra til å styrke kommunens kriminalforebyggende arbeid, og at det skapes inkluderende aktiviteter og arenaer for barn og ungdom gjennom et tydelig samarbeid mellom frivillige og offentlige aktører. Ungdom er en viktig ressurs som må inkluderes og bli hørt i det forebyggende arbeidet bl.a. gjennom tilrettelagte konferanser og andre møteplasser.

Trygge og støttende foreldre er en viktig faktor for å hindre at unge blir radikalisert. Regjeringen vil fortsette arbeidet med å forebygge radikalisering og voldelig ekstremisme. Bevilgningen til foreldreveiledningsprogrammet International Child Development Program (ICDP) for å støtte og hjelpe foreldre som er bekymret for at barna deres står i fare for å bli rekruttert inn i et ekstremistisk miljø, videreføres. Bufdir har utviklet et veiledningsopplegg basert på ICDP, som et pilotprosjekt rettet mot denne målgruppen. Prosjektet blir gjennomført i kommunene Kristiansand, Grimstad, Larvik, Hamar, Bærum og Oslobydelene Alna, Gamle Oslo og Søndre Nordstrand.

Terrorhendelsen 22. juli 2011, framveksten av hatkriminalitet i Europa og økt rekruttering av unge fremmedkrigere fra Vesten, er komplekse former for voldelig ekstremisme. Det europeiske ungdomsnettverket YouthCan, som arbeider mot voldelig ekstremisme og radikalisering, mottar offentlig støtte. I november 2015 la regjeringen fram en erklæring mot hatefulle ytringer og vil i 2016 legge fram en helhetlig strategi, se kap. 2.3.

2.2 Familien i kunnskapssamfunnet

Menneskene er den viktigste innsatsfaktoren i arbeidslivet i kunnskapssamfunnet. Regjeringens mål er at alle elever skal gjennomføre videregående opplæring og komme på et godt nivå kunnskapsmessig. Investeringer i utdanning og kompetanse er grunnlaget for framtidig velferd og verdiskapning. Opplevelsen av å høre til i trygge rammer er et positivt utgangspunkt for unges evne til å fullføre videregående opplæring, fagutdanning og høyere utdanning.

Et nært og forpliktende samarbeid mellom hjem og skole er en forutsetning for barnas læring og for å skape en god skole.[82] Foreldrenes forventninger, støtte og engasjement i barnas skolegang er viktig for utvikling og mestringsmuligheter. Skolen har ansvar for å etablere samarbeid med foreldrene. Det formelle samarbeidet mellom hjem og skole er hjemlet i opplæringsloven § 13-3. Foreldrene bør følge opp dette samarbeidet på en aktiv måte.

Det er et mål for regjeringen å realisere et inkluderende kunnskapssamfunn der mangfold og samhold er kjennemerker. Utdanningsinstitusjonene er gode fellesarenaer for utvikling i tråd med vår felles kulturarv, felles verdier og demokratiske prinsipper. Deltakelse i barnehage, skole og høyere utdanning legger grunnlaget for selvstendighet, sosial mobilitet, demokratisk forståelse og medvirkning. Sosial deltakelse og samarbeid er, sammen med faglig læring, avgjørende for å lykkes i yrkeslivet og for å kunne delta aktivt i samfunnet gjennom hele livet. Kunnskapsdepartementet forvalter mange ordninger som skal fremme gjennomføring av skoleløpet. Mange tiltak foregår i samarbeid med andre sektorer.

Fullført skolegang

Det å mestre skole og utdanning er den enkeltfaktoren som ser ut til å ha størst betydning for å lykkes i voksenlivet. Et utdanningssystem som legger stor vekt på tidlig innsats, er et av de viktigste virkemidlene for å øke fullført utdanning. Sosioøkonomiske forhold, som foreldres utdanningsnivå og levekår, skal ikke avgjøre om elever lykkes i skolen. Regjeringen har derfor satt i gang en rekke større tiltak for å videreutvikle kvaliteten i grunnopplæringen. Gjennom tidlig innsats og tett oppfølging, god kvalitet i opplæringen og et godt læringsmiljø, kan sosial ulikhet motvirkes, slik at alle får like muligheter.

Regjeringens satsing 0-24-samarbeidet har som mål å sørge for at flere barn og unge utvikler god helse, gjennomfører utdanningsløpet og gis det nødvendige grunnlag for en god tilknytning til arbeidslivet. For å nå et slikt mål er det avgjørende at utsatte barn og unge oppdages og hjelpes så tidlig som mulig. Det er viktig at de ulike kommunale tjenestene som helsestasjon, barnehage, barnevern, skole og NAV samarbeider bedre og tilbyr tverrfaglige tjenester. Kunnskapsdepartementet, Arbeids- og sosialdepartementet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet samarbeider tett med sine fagdirektorater for å tilrettelegge og tilpasse de ulike sektorenes virkemidler. Hensikten er å gjøre det enklere for kommunene å samarbeide på tvers av faggrenser og regelverk som i dag kan oppleves som hindre. Departementene har gitt felles likelydende embetsoppdrag til alle landets fylkesmenn om å støtte kommunenes tverrsektorielle arbeid med utsatte barn og unge.

Målet for Kunnskapsdepartementets Program for bedre gjennomføring i videregående opplæring, er å utvikle og formidle kunnskapsbaserte tiltak for å forebygge frafall i skolen. Programmet videreføres et nasjonalt nettverk som skal bidra til utviklingen av kunnskapsgrunnlaget og sørge for at tiltakeneformidles til lokalt nivå. Tiltak som på ulike måter kombinerer arbeidspraksis og opplæring for ungdom med svært lav sannsynlighet for å fullføre og bestå med ordinær studie- eller yrkeskompetanse, inngår i programmet. Det skal utvikles en kunnskapsbase som legges til grunn for det videre arbeidet med å bedre gjennomføringen.

Mange elever med innvandrerbakgrunn gjør det godt i skolen. Ungdom med innvandrerbakgrunn er likevel overrepresentert blant frafallselever i videregående opplæring. Dette gjelder særlig gutter, og særlig dem som selv har innvandret. Ferdigheter fra grunnskolen, sosial bakgrunn og landbakgrunn er de viktigste forklaringsfaktorene.[83] En OECD rapport slår fast at det ikke er antallet minoritetsspråklige elever i en skole som er avgjørende for barnas mestring, men foreldrenes utdanningsnivå.[84]

Integrerings- og mangfoldsdirektoratet (IMDi) har lagt fram en rapport om erfaringer med minoritetsrådgivere i skolen.[85] Ordningen ble innført i 2008 med formål om å motvirke sterk sosial kontroll som fører til alvorlige begrensninger av unges frihet, tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Rapporten konkluderer med at rådgivernes mandat og ansvar ikke bør utvides fordi dette kan føre til økt segregering. Kunnskap om og veiledning av, barn med innvandrerbakgrunn bør, ifølge rapporten, være en del av det generelle tilbudet i skolen. Flerkulturell kompetanse bør inngå i grunnopplæring av lærere, rådgivere og helsesøstre.[86] En rapport om hjem-skole samarbeid viser at det er viktig at foreldre med innvandrerbakgrunn behersker norsk så raskt som mulig og at skolene benytter tolk så lenge det er nødvendig.[87] Oversettelser av skriftlig informasjonsmateriale og mulighet til å kunne kommunisere på et språk foreldrene behersker, er av stor betydning for skole-hjem samarbeidet.

Barn med tiltak i barnevernet gjennomfører sjeldnere enn andre videregående opplæring.[88] Skole og opplæring for barn under barnevernets omsorg er derfor et viktig innsatsområde for regjeringen.[89] Det ble bevilget 10 mill. kr i 2014 for å skape en bedre tilpasset skole- og utdanningssituasjon for disse barna. Satsingen fortsatte i 2015 og videreføres i 2016. Skolesatsingen involverer ansatte i skolen og barnevernet. Den har to viktige formål: å endre holdninger og praksis både i barnevern- og skolesektoren, og å styrke samarbeidet mellom sektorene.

Skole–hjem samarbeid

Foreldre som støtter barna på en god måte, og som samtidig samarbeider godt med skolen, har barn som i gjennomsnitt presterer godt faglig og sosialt i skolen. Utdanningsdirektoratet framhever i en kunnskapsoppsummering at betydningen av skole–hjem samarbeid er godt dokumentert gjennom studier fra ulike land.[90] Elever og foreldre med høyere sosioøkonomisk status finner seg lettest til rette, fordi skolens språk, uttrykksformer og normer sammenfaller med deres egne. Denne gruppen foreldre er som oftest engasjert og interessert i barnas læringsprosess og det som foregår på skolen. Dette virker positivt inn på elevenes læring og utvikling. Det ser ut til at læringsutbytte henger sterkere sammen med mødrenes utdanningsnivå enn fedrenes.

Ved å satse mer på foreldrene og deres samarbeid med skolen, er det mulig å forbedre de skolefaglige prestasjonene for enkelte grupper av elever. Det vil føre til at forskjellene i skolen blir mindre, og at flere elever kan gå ut av grunnopplæringen med studie- eller yrkeskompetanse. Lærere og skoleledere må i langt større grad aktivt involvere alle foreldre. Slik kan skolens innhold og arbeidsmåte bedre tilpasses variasjonene i elevgruppene og bidra til at det stilles like store forventinger til alle elever, uavhengig av foreldrebakgrunn. Det er behov for mer kunnskap om hvordan foreldre kan være med å motvirke kunnskapsskiller og dokumentert betydning av skole-hjemsamarbeidet.

Foreldreutvalget for barnehager (FUB) og foreldreutvalget for grunnskoleopplæringen (FUG) er to selvstendige utvalg som bl.a. gir råd til regjeringen om forhold som gjelder samarbeidet mellom hjem og skole.[91] FUB og FUG skal ivareta foreldrenes interesser i hhv. barnehage- og skolesammenheng og samarbeide med aktuelle aktører der det er viktig at foreldreperspektivet er tilstede.

Hvert år opplever flere skoler at noen elever ikke møter ved skolestart. Det er viktig at hver kommune, fylkeskommune og skole følger opp elever som uteblir. Utdanningsdirektoratet har utformet en egen veileder for skoleeier og skoler.[92]

Opplæringens samfunnsoppdrag

Et offentlig utvalg leverte våren 2015 utredningen NOU 2015: 8 Fremtidens skole – Fornyelse av fag og kompetanser. Utvalget mener bl.a. at elevene skal kunne mestre sammensatte utfordringer, løse oppgaver i ulike situasjoner og kombinere kunnskap. Rapporten peker på at dagens læreplaner er overfylte. Utvalget mener det er behov for å gå gjennom og fornye læreplanene i fag slik at de legger bedre til rette for at elevene skal få tid til å gå i dybden og få en helhetlig og varig forståelse av fagene. For å få til dette må det være tydelig i læreplanene hvilket innhold som er prioritert og hva elevene skal lære.

Det er viktig å motvirke kunnskapsskiller som kan føre til sosial ulikhet i befolkningen. Det er en sterk sammenheng mellom formell utdanning og tilknytning til arbeidslivet.[93] Svak sosial tilknytning i ungdomsårene bidrar til å svekke ungdoms livskvalitet og gir økt risiko for marginalisering i voksen alder.[94]

Mange innvandrere kommer til Norge med høy kompetanse, utdanning, arbeidserfaring og gode ferdigheter i språk. Andre har lite eller ingen utdanning. Uavhengig av medbrakt kompetanse mangler nyankomne innvandrere som oftest norskkunnskaper og kunnskaper om det norske samfunnet og arbeidsmarkedet. Språkopplæring og utdanningstiltak er viktige for å kunne delta i samfunnet og komme i arbeid eller utdanning. Det er et mål at personer med rett og/eller plikt til opplæring i norsk og samfunnskunnskap starter raskt i opplæringen og gjennomfører denne innen tre år, som er fristen satt i introduksjonsloven. Av de som fikk rett og plikt til opplæring i 2012, startet 85 prosent av kvinnene og 91 prosent av mennene på opplæringen innen de tre første årene. Nasjonalt introduksjonsregister viser at 87 prosent av kvinnene og 92 prosent av mennene oppfylte plikten til opplæring innen tre år.[95]

Regjeringen ønsker bedre og mer systematisk kartlegging av flyktningers kompetanse. Målet er at utdanningsnivået og arbeidslivserfaringen til flyktninger blir kartlagt så tidlig som mulig for å få til rask og god deltakelse på arbeidsmarkedet. Regjeringen vil legge fram en melding om integreringspolitikken våren 2016.

Tiltak mot mobbing

For å gjennomføre skoleløpet, er elevenes læringsmiljø, skolekultur og det psykososiale miljøet i barnehage og skole, særdeles viktig. Tiltak mot mobbing må omfatte også digital mobbing, se kap. 2.3. NOU 2015: 2 Å høre til. Virkemidler for et trygt psykososialt miljø, har gjennomgått hele tiltaksapparatet knyttet til psykososialt skolemiljø. Utredningen foreslår bl.a. endringer i regelverket, tiltak knyttet til kompetanseheving og ulik støtte til skoler og skoleeier for å bedre deres arbeid med å forebygge, avdekke og følge opp mobbing i skolen. Mobbesaker er sammensatte og kan ha store konsekvenser for det enkelte barn. Alle deler av arbeidet mot mobbing må derfor styrkes og regelverket skjerpes. Regjeringen ønsker å øke barnehagenes og skolenes kompetanse om hva som virker mot mobbing. Videre vil regjeringen videreføre støtten til antimobbeprogrammer. Midler til dette utlyses med nye kriterier våren 2016. Regjeringen har etablert et forpliktende Partnerskap mot mobbing. Partnerskapet omfatter organisasjonene som organiserer både skole- og barnehageeiere, ansatte i skole og barnehage, foreldre og elever. En raskere og enklere klageprosess enn i dag er ønskelig. Regjeringen vil vurdere å innføre sanksjoner mot skoleeiere som ikke følger opp mobbesaker på en forsvarlig måte. Høringsuttalelsene til NOU 2015: 2 viser at både elever og foreldre etterlyser mer tilgjengelig rettledning for hvordan de skal nå fram med vanskelige mobbesaker. Regjeringen vil derfor etablere en ny digital portal som skal gjøre det enklere for både barn, unge og foreldre å finne riktig informasjon om tiltakene mot mobbing.[96] Regjeringen vil videreføre støtten til arbeidet som utføres gjennom lokale beredskapsteam mot mobbing, samt støtten til Læringsmiljøprosjektet som drives av Senter for læringsmiljø og adferdsforskning.

Funksjonsnedsettelse

FNs konvensjon om rettighetene til personer med funksjonsnedsettelse (CRPD) ble ratifisert av Norge i 2013. Artikkel 24 omhandler utdanning og artikkel 27 arbeid og sysselsetting. Det norske velferdssystemet dekker mange tjenester og ytelser til personer og familier med funksjonsnedsettelse, herunder utviklingshemming. Ordningen Brukerstyrt personlig assistent (BPA) er styrket og partsavtalen om inkluderende arbeidsliv (IA) understreker inkludering i arbeidslivet. Diskriminerings- og tilgjengelighetsloven (DTL) er tydelig om forbud mot diskriminering innenfor utdanning, helse og arbeidsliv.

Arbeid og egen inntekt er viktig for alle voksne og for familiene. For enkelte med funksjonsnedsettelse kan det være problemer med å komme inn på arbeidsmarkedet og få sin arbeidsevne eller del-arbeidsevne vurdert. Transport til og fra jobb og manglende universell utforming kan by på utfordringer. SSBs tall viser at bare 43 prosent av personer med funksjonsnedsettelser er i arbeid mot 74 prosent av befolkningen totalt.[97] Unge voksne under 30 år er en prioritert gruppe i myndighetenes jobbstrategi for personer med funksjonsnedsettelse. Overgangen fra skole til arbeid kan være en kritisk fase for mange unge med funksjonsnedsettelser. Opplæringsloven legger til rette for gjennomføring av skoleløpet for alle, men det er forskjeller i hvordan barn og unge med funksjonsnedsettelser, herunder utviklingshemmede, får tilrettelegging og en inkluderende opplæring. Overgangene mellom barnehage og skole og høyere utdanning kan være krevende for barn og unge med utviklingshemming. I følge en rapport fra Funksjonshemmedes fellesorganisasjon (FFO) kan dette noen ganger skyldes mangel på samordning av rettigheter hjemlet i lovverk og koordinering mellom tjenestene i kommunen.[98]

Kunnskapssamfunnet kan gi nye barrierer for utviklingshemmede.[99] Statistikk viser at sysselsettingen blant utviklingshemmede gikk ned på 2000-tallet, og en økende andel utviklingshemmede står uten tilbud på dagtid.

Foreldre med utviklingshemming kan oppleve særlige utfordringer i møte med barnehage og skole. Skoler, kommuner og fylkeskommuner må samarbeide om tiltak som kan gi disse familiene trygghet i å følge opp barna sine.

2.3 Digitalisert hverdag

I løpet av de siste tiårene har internett og informasjons- og kommunikasjonsteknologi (IKT) forandret familienes liv. Teknologien er blitt en stadig større del av hverdagen. IKT finnes i dag i det meste folk omgir seg med: telefonen, bilen, TV-en, hvitevarene, heisen, panelovnen eller informasjonstavlen på bussholdeplassen. Stadig flere fysiske ting og tjenester blir koblet til internett, som f.eks. skole og barnehagers kontakt med foresatte.[100] Det digitale landskapet som familier, hjem, skole og barnehage skal navigere i er svært omfattende og i stadig utvikling.

I skolen er det mål om at IKT skal være et sentralt verktøy i undervisningen, og digitale ferdigheter er en grunnleggende ferdighet på linje med lesing og regning.

Bortimot alle norske husholdninger har bredbånd, og norske barn er svært langt fremme når det gjelder å benytte digital teknologi og digitale tjenester. 95 prosent av befolkningen har tilgang til internett, mens 87 prosent bruker nettet daglig.[101] En svært høy andel av befolkningen har smarttelefon og dermed tilgang til internett hvor og når som helst. En undersøkelse viser at 98 prosent av befolkningen i Norge har mobiltelefon, og at 87 prosent av disse har smarttelefon.[102] 83 prosent av norske barn mellom 9–16 år har smarttelefon ifølge tall fra 2014.[103]

Internett har skapt grunnlaget for nye kommunikasjonsformer, gjerne betegnet som sosiale medier. Barn og unge er ofte pålogget ulike sosiale medier store deler av døgnet. En aktiv bruker av sosiale medier kan ha jevn kontakt med mange mennesker i ulike livsfaser og som bor i ulike verdensdeler.[104] Omfanget av sosiale medier blant barn og unge skaper nye utfordringer og preger familiers samvær i stor grad. Internett vil bli stadig mer sentralt for deltakelse i demokratiske prosesser, særlig for barn og ungdom.

Familienes adferdsmønster endres som følge av utbredelsen av IKT. Foreldre søker gjerne etter nettbasert rådgivning om barneoppdragelse og helse. Det er ikke lenger vanlig å bruke tid på å oppsøke et banklokale eller et skattekontor, og svært mange handler varer på nett. Det er viktig å belyse forbrukernes rettigheter og interesser i møtet med sosiale medier og den såkalte delingsøkonomien.[105] Flere nettbaserte portalløsninger, som skal gi forbrukerne mulighet til å sammenlikne priser og velge mellom leverandører, er utviklet, se kap. 8.7.

Boks 2.10 Separasjon på nett

Et eksempel på brukerrettet digitalisering er å kunne søke om separasjon på nettet ved å logge seg inn på www.fylkesmannen.no. I tillegg til at digitaliseringen vil gjøre partenes møte med det offentlige enklere, vil dette også medføre en effektivisering for det offentlige.

Digitaliseringen av søknadsprosessen i separasjons- og skilsmissesaker er et samarbeidsprosjekt mellom Bufdir, Fylkesmannen i Sogn og Fjordane og Fylkesmannen i Oslo og Akershus. Arbeidet er gjort på oppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

Det vil fortsatt være mulig å søke om separasjon på papir.

Regjeringen ønsker et retningsskifte i IKT-politikken, og har iverksatt en rekke digitaliseringsløsninger i offentlig sektor. Sentrale tjenester som ID-portalen, Altinn, Sikker digital post og A-ordningen (enklere rapportering for arbeidsgivere) illustrerer betydningen av informasjonsteknologien, både for brukerne og tjenestetilbyderne. Målet er at offentlig sektor skal bli mer effektiv i takt med brukernes forventninger. En melding til Stortinget om IKT-politikken fremmes i 2016.

Det er et mål å utvikle brukervennlige, enkle og tilgjengelige digitale tjenester. IKT er grunnleggende for å skape et universelt utformet samfunn. Regjeringens handlingsplan for universell utforming (2015–2019) vektlegger derfor IKT og velferdsteknologi, se kap. 8.8.

Noen utviklingshemmede behersker ikke digitale verktøy, samtidig som stadig flere har stor nytte av tilpasset opplæring i bruk av IKT. Den største barrieren er ikke teknologi, men evnen til å tolke og sortere den informasjonen som er tilgjengelig.[106]

Da tradisjonelle medier ble tatt i bruk, var de voksne tidlige brukere og gjorde erfaringene først. Situasjonen er gjerne motsatt når det gjelder bruk av nettbaserte tjenester og sosiale medier. Barn og unge gjør erfaringer som voksne ofte ikke er kjent med. De deler kunnskap med hverandre og har sine mediebrukskulturer.[107] Halvparten av de unge bruker minst tre timer på digitale aktiviteter foran en skjerm etter skoletid. Tendensen er at mobiltelefoner og nettbrett blir stadig viktigere enn TV og datamaskin. Gutter er generelt mer opptatt av spill mens jenter bruker sosiale medier i stor grad.[108] Studier av hvordan mediebruk, spilling inkludert, faktisk foregår og reguleres i hjemmene, er generelt få. Spesielt vet man lite om bruken av nye håndholdte medier som smarttelefoner, nettbrett o.l. Over 80 prosent av barn under 12 år har tilgang til nettbrett og andre personlige og bærbare skjermer som kan brukes til å konsumere og produsere innhold.[109]

Undersøkelser viser at norske barns utstrakte bruk av sosiale medier har gitt høy digital kompetanse sammenliknet med andre europeiske land.[110] Dette er en unik ressurs for arbeidslivet framover. Den digitale kompetansen gjør barn og unge bedre rustet til å møte nettbaserte utfordringer. Enkelte forskere kaller dette digital motstandskraft.[111] Digital motstandskraft innebærer å ha selvtillit og ferdigheter til å håndtere også de negative opplevelsene som de teknologiske plattformene og selve kommunikasjonen kan medføre.

Boks 2.11 Nøkkelfunn fra EU-forskning om digitale ferdigheter

Barn og unge som har variert og utstrakt bruk av internett får gode digitale ferdigheter. Avansert internettbruk gir større sannsynlighet for å få et positivt utbytte av mulighetene som finnes på internett.

Positivt utbytte av internettaktiviteten avhenger imidlertid av barnas alder, kjønn, sosio-økonomiske status, grad av foreldrestøtte og hva slags innhold og internett-tjenester de har tilgang til. Barns bruk, ferdigheter og muligheter har også betydning for risiko de kan utsettes for. Å utsettes for risiko betyr ikke nødvendigvis at skade skjer. Bakgrunn og ressurser påvirker om barn og unge blir opprørt eller kommer til skade som en følge av internettaktiviten.

Foreldre, skole og jevnaldrende spiller viktige roller for barns bruk av internett. Det er viktig å ha en god forståelse av relevant regelverk og innhold- og tjenestetilbud.

Undersøkelser viser at europeiske barn bruker mer tid på internett i 2014 enn i 2010. Fortsatt benyttes imidlertid tjenestene sosiale medier, YouTube, spill mv. hyppig.

Barn og unge rapporterer at pornografi, voldelig og aggressivt innhold opprører dem i størst grad. Yngre barn er mest bekymret for innholdet, mens de litt eldre barna uroer seg over kontaktrisiko.

Norske barn oppgir i større grad enn barn i andre land at de utsettes for, digital mobbing. Noe av bakgrunnen for den digitale mobbingen er at barn i Norge er svært aktive brukere av internett og sosiale medier. Forskningen viser at de som mobber og blir mobbet ofte oppsøker informasjon på nettet som handler om selvskading, hat og spiseforstyrrelser. I Norge synes det som om den digitale mobbingen er mer alvorlig enn i andre land i Europa.[112] Mens mobbing i skolegården kan ses av en voksen, kan digital mobbing i større grad å foregå skjult fra dem som bør gripe inn. To av tre foreldre til barn som blir digitalt mobbet i Norge, vet ikke om dette.[113] Arbeid mot digital mobbing skjer ikke primært på nettet, men i hjemmet, på skolen og med det enkelte barnet.[114] Voksne, og særlig foreldrene, bør snakke med barna om nettbruk, før, under og etter problematiske erfaringer.[115] IKT-kompetanse integrert i foreldrerådgivningsprogrammer, kurstilbud og foreldrestøttende tiltak er derfor svært viktig.[116] Det er viktig at arbeidet mot mobbing i skoler og barnehager inkluderer den digitale hverdagen der barn og unge befinner seg fordi digital mobbing ofte utspiller seg i skolesammenheng og mellom elever. Det vises til kapittel 2.2, der regjeringens oppfølging av NOU 2015: 2 Å høre til. Virkemidler for et trygt psykososialt skolemiljø omtales.

Boks 2.12 Trygg bruk-senteret

Medietilsynet er nasjonal koordinator i arbeidet gjennom Trygg bruk prosjektet. Aktivitetene består bl.a. av samarbeid og rådgivning til organisasjoner, departement og bedrifter som arbeider for at barn og unge skal ha en trygg og positiv digital hverdag. Trygg bruk-nettverket består av mer enn 40 organisasjoner som utveksler erfaringer, kunnskap, ressurser og ideer om hvordan informasjon og kunnskap fra nettverket kan spres til relevante målgrupper. Medietilsynet gjennomfører annethvert år Barn og medier-undersøkelser som kartlegger mediebruken blant norske barn og unge. Medietilsynet Trygg bruk er en del av et EU-finansiert europeisk nettverk som er en viktig internasjonal arena for utveksling av informasjon, kunnskap og erfaringer.

Sammen med hjelpelinjen Kors på halsen er Trygg Bruk Norges Safer Internet Centre. Kors på halsen mottar et stort antall henvendelser fra barn og unge som trenger å snakke om store eller små problemer, også om opplevelser knyttet til bruk av digitale medier. Trygg bruk bidrar også til oppmerksomhet og informasjon om at tips om seksuell utnytting av barn kan meldes til Kripos via deres tipsløsning tips.kripos.no og «rød knapp».

I tillegg til kunnskap og god forebygging er det behov for et godt og effektivt lovverk for å beskytte barn mot skadelig innhold i audiovisuelle medier. Lov om beskyttelse av mindreårige mot skadelige bildeprogram mv. trådte i kraft 1. juli 2015.

Hatefulle ytringer, politisk ekstremisme, trusler om vold og seksuelle tilnærminger forekommer på internett. Det er bekymringsfullt med vold utøvet i unge parforhold (kjærestevold), som kommer til uttrykk via nettet. En europeisk studie som inkluderer norske skoleungdommer, undersøker bl.a. digital vold. De norske tallene viser at 38 prosent av jentene og 20 prosent av guttene rapporterer å ha opplevd dette.[117] Digital vold beskrives som å få stygge eller truende meldinger, bli kontrollert og overvåket gjennom mobiltelefon og/eller sosiale medier. Trakassering av jenter og kvinner som ytrer seg i det offentlige rom er et problem både i sosiale medier og i spill på internett.[118]

Politiet beskriver økende utfordringer med materiale der barn eksponerer seg selv foran webkamera eller sender fra seg bilder. Barn og unge opplever å bli truet i forbindelse med slike situasjoner og blir gjenstand for utpressing (også kalt «sextortion»). Dette understreker behovet for tidlig forebygging og nødvendigheten av å ha kunnskap om trender i teknologiutviklingen og utvikling av brukermønstre. Politi og hjelpeapparat for øvrig må være i stand til å utvikle sitt arbeid i takt med utfordringene.

Politiet melder at dokumentasjon på seksuelle overgrep mot barn i lokale beslag og straffesaker i Norge har økt i mengde de seinere årene.

Regjeringen er bekymret for omfanget og mulige skadevirkninger av hatefulle ytringer og hatkriminalitet. Hatytringer eksisterte lenge før internett ble tatt i bruk, men digitale medier er effektivt for å spre hatytringer og dermed bidra til økt omfang av denne formen for ytringer. Hatytringer og hatkriminalitet kan være motivert av fordommer om bl.a. kjønn, etnisitet, religion eller livssyn, nedsatt funksjonsevne, seksuell orientering, kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk. Politiet rapporterer om flere nye typer overgrep i tilknytning til sosiale medier og internett, hvor noen grenser til andre lovbruddskategorier som ran, utpressing, trakassering og hatkriminalitet. Politiet har som mål å være like tilstedeværende på internett som i samfunnet for øvrig. Kripos har en nettpatrulje hvor de kommuniserer med publikum og det er i tillegg mulig å sende tips til Kripos’ tipsmottak.[119] [120]

Hatefulle ytringer kan ha alvorlige konsekvenser for enkeltpersoner, grupper og hele samfunnet. Regjeringen viderefører støtte til Stopp hatprat-kampanjen i 2016 og ønsker å styrke kunnskapsgrunnlaget om hatefulle ytringer, og økte bevilgningen i statsbudsjettet for 2016.

Regjeringen la i november 2015 fram en politisk erklæring mot hatytringer, inkludert de nettbaserte. Med erklæringen har regjeringen forpliktet seg til innsats for å bekjempe ytringer som sprer hat. Mange av arbeidslivets parter, politiske partier, sentrale aktører innen frivilligheten, skole- og utdanningssektoren, justissektoren og media samt en rekke enkeltpersoner, har sluttet seg til den politiske erklæringen.

3 Frivilligheten og familiene

Figur 3.1

Foto: Monica Strømdahl

Mange frivillige og ideelle organisasjoner gjør et godt og viktig arbeid for å støtte opp under familiene. Regjeringen ønsker å gi rom for at frivillig arbeid kan videreutvikle seg på egne premisser, og ser store muligheter i partnerskap mellom offentlig og frivillig virke.

En sterk frivillig sektor har avgjørende betydning for å sikre frihet og mangfold i samfunnet. Frivilligheten betyr mye for enkeltindivid, familier og samfunn, og bidrar til velferd, demokrati og felleskap. Det er lang tradisjon for at frivillige og ideelle organisasjoner tilbyr tjenester og omsorg rettet mot familiene.

Regjeringens mål er at alle barn, uavhengig av foreldrenes økonomi, skal ha mulighet til å delta jevnlig i minst én organisert fritidsaktivitet sammen med andre. Derfor vil regjeringen invitere KS, Frivillighet Norge og Idretten for å etabler noen felles mål. Løsningen for å nå barn vil variere fra kommune til kommune og frivillige organisasjoner og idretten som allerede får offentlig støtte forventes å bidra i de ulike løsningene. Jf. tiltak i Barn som lever i fattigdom. Regjeringens strategi (2015–2017).

Boks 3.1 Noen gode eksempler på frivillig familierettet arbeid

Barnevakten.no er en norsk, ideell, ikke-kommersiell organisasjon som ønsker å hjelpe foreldre til å delta aktivt i barnas mediehverdag gjennom å formidle nyansert informasjon, gode råd og nyttige verktøy.

Home-Start Familiekontakten (HSF) er et frivillig familiestøtteprogram rettet mot foreldre med barn under skolealder som har behov for ekstra støtte og praktisk hjelp i hverdagen, se boks 5.9.

Forandringsfabrikken inviterer barn og unge i barnevern, i psykisk helsevern, på sykehus, i kriminalomsorg og i skoler til å dele erfaringer og gi råd om tjenestene de får. Rådene presenteres direkte av de unge selv, til ministere, stortingspolitikere, fagfolk, forskere og studenter.

Barnevernsproffene består av barn og unge som får hjelp i barnevernet nå. De gir råd basert på egne erfaringer som formidles på fagdager, i kurs og på store konferanser for studenter og fagfolk rundt om i kommunene.

Landsforeningen for barnevernsbarn arbeider for å bedre barn og unges rettigheter i møte med barnevernet, samt for å endre stereotype holdninger til barnevernet og barnevernsbarn. Foreningen har vært en sterk pådriver for ettervern, brukermedvirkning og brukerinvolvering i barneverntjenestens arbeid.

For Fangers Pårørende arbeider for synliggjøring og bedrede vilkår for pårørende og støtter og gir råd til familie og barn av innsatte i fengsel.

Frivillig arbeid er en døråpner og brobygger. Det forsterker lokale sosiale fellesskap. Frivillige organisasjoner bidrar til å sette samfunnsoppgaver på dagsorden og belyse nye behov i et samfunn i endring. Disse organisasjonene representerer en uavhengig og selvstendig samfunnssektor som plasserer seg mellom næringslivet, kommersielle velferdsforetak og offentlig sektor. Frivilligheten har gjennomgått store endringer de siste tiårene.[121] Individualisering, økt velstand, økt innvandring, digitalisering og sosiale medier påvirker frivilligheten.

Den yngre delen av befolkningen engasjerer seg gjerne i konkrete saker som ikke nødvendigvis krever medlemskap i en større organisasjon. Sosiale medier er ofte kanalen for engasjement.

Barn og unges muligheter til å delta på ulike fritidsarenaer lokalt, har stor betydning for deres oppvekst. Frivillige organisasjoner innen kultur, idrett og kunst er blant de viktigste fritidsaktivitetene for barn og unge. Deltakelse gir tilgang til opplevelser, mestring, venner og sosial tilhørighet. Mange voksne gjør en frivillig innsats for at barn og unge kan delta i organiserte aktiviteter. De fleste er foreldre og foresatte. Foreldre er et viktig fundament for frivilligheten gjennom å være lagledere, kioskvakter, drive loppemarked, kjøring og loddsalg. Familiens privatøkonomi har betydning. Barn som vokser opp i familier med lav inntekt deltar i mindre grad i organiserte aktiviteter. Regjeringen støtter opp om lokal innsats for å skape gode og inkluderende møteplasser for alle gjennom ulike tilskuddsordninger og tiltak og samarbeid mellom frivilligheten og det offentlige, jf. regjeringens strategi mot barnefattigdom.

Lokalt organisasjonsliv viser hva som engasjerer folk og hvordan dette endrer seg over tid. Den største andelen av lokale og regionale foreninger er innen idrett, kunst og kultur, rekreasjon og sosiale foreninger. Frivillige organisasjoner som jobber med nærmiljø er i vekst. Det er om lag 80 000 lag og foreninger, mange av disse gjør en frivillig innsats knyttet til familier. Om lag halvparten av befolkningen utfører frivillig innsats, og ca. 70 prosent er medlemmer i en eller flere organisasjoner. Flere gjør en frivillig innsats for flere organisasjoner enn tidligere, og skillet mellom hushold med og uten barn øker. Over 70 prosent av de som hadde barn i husholdet svarte at de utførte frivillig innsats det siste året.[122] En undersøkelse fra høsten 2015 viser en økning av frivillig innsats i befolkningen. Gjennomsnittlig tidsbruk er på 14–15 timer per måned. Frivillig innsats fra personer med innvandrerbakgrunn er ikke særskilt kartlagt. En ny rapport om innvandreres deltakelse i frivillig arbeid vil bli lagt fram i 2016.

Frivillige organisasjoner har stor betydning i mange samfunnssektorer, og er en viktig partner på mange politikkområder. Regjeringen vil skape et større rom for frivillig initiativ, bedre vilkårene for frivillige organisasjoner og legge til rette for et godt samspill mellom frivillig sektor og myndighetene. Dette samspillet er nedfelt i regjeringens frivillighetserklæring, som er den første i sitt slag i Norge.

Boks 3.2 Frivillighetserklæringen

Regjeringens samspill med frivillig sektor skal preges av forutsigbarhet, åpenhet, tillit og tilgjengelighet. Regjeringen anerkjenner frivillighetens egenverdi, mangfold og selvstendighet. Erklæringen gir prinsipper og mål for samspillet mellom staten og frivillig sektor. Den legger rammene for dialog og samspill med frivillig sektor, uavhengig av departement, direktorat eller etat.

Det skal legges til rette for frivillighetens medvirkning i politiske prosesser og styrke kunnskapen om frivillig sektor, legges vekt på forenkling og samordning gjennom mer enhetlig bruk av praksis og begreper.

Regjeringen arrangerer årlige oppfølgingsmøter om Frivillighetserklæringen for å belyse status. Det skal være bred deltakelse fra hele frivillig sektor.

Det er en ambisjon at Frivillighetserklæringen skal inspirere kommuner til økt samspill med frivilligheten. Samtidig tas det i Frivillighetserklæringen høyde for å involvere kommuner og fylker i saker som har konsekvenser for lokal frivillighet. Kommunenes Sentralforbund og Frivillighet Norge la fram en felles plattform i 2013.[123]

Kommunal og moderniseringsdepartementet har laget et inspirasjonshefte for å styrke og utvikle samarbeidet mellom kommunene og frivillig sektor.[124] Heftet skal være en inspirasjon og hjelp på veien for kommuner som vil inngå samarbeid med frivillige organisasjoner.

Måten de frivillige velger å organisere seg på varierer. De fleste organisasjoner er frittstående. Andre velger i tillegg å gå inn i større paraplyorganisasjoner for å stå sterkere overfor andre interessenter og myndigheter. Eksempler på slike paraplyorganisasjoner er omtalt i boks 3.3 og boks 3.4. De har stor betydning for familienes velferd og deltakelse.

Boks 3.3 Paraplyorganisasjoner for personer med funksjonsnedsettelser

Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon (FFO) er Norges største paraplyorganisasjon for personer med funksjonsnedsettelser. FFO har rundt 80 medlemsorganisasjoner og 340 000 medlemmer. For mer informasjon om FFO, se: www.ffo.no

Samarbeidsforumet av funksjonshemmedes organisasjoner (SAFO) er en annen mindre paraplyorganisasjon med tre medlemsorganisasjoner og om lag 20 000 medlemmer. For mer informasjon om SAFO, se: www.safo.no

Unge funksjonshemmede er et samarbeidsorgan for funksjonshemmedes ungdomsorganisasjoner i Norge. Organisasjonen har 33 medlemsorganisasjoner med om lag 25 000 medlemmer. For mer informasjon om Unge funksjonshemmede, se www.ungefunksjonshemmede.no.

Boks 3.4 Paraplyorganisasjon for norske barn- og ungdom

Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner (LNU) er et samarbeidsorgan for barne- og ungdomsorganisasjoner i Norge. LNU ble etablert i 1980 og har i underkant av hundre medlemsorganisasjoner. LNU fremmer medlemsorganisasjonenes interesser overfor myndigheter og andre samfunnsaktører. I tillegg er LNU et forvaltningsorgan som forvalter en rekke støtteordninger for barne- og ungdomsorganisasjonene og deres aktiviteter i Norge og utlandet. Representanter fra LNU er ofte med i Norges internasjonale delegasjoner i Norden og FN. For mer informasjon om LNU, se http://www.lnu.no/

Frivillige organisasjoner er en av de viktigste møteplassene ved siden av skole og arbeid. For mange er nettopp deltakelse i frivillig arbeid i barne- og ungdomstiden et springbrett for et bredt engasjement i politikk og samfunnsliv seinere i livet.

Frivillige organisasjoner spiller på ulike måter en viktig rolle i integreringsarbeidet: de gir informasjon og norskopplæring, tilbyr kulturaktiviteter, rekrutterer barn til idretten, skaper møteplasser, bidrar til dialog mellom trossamfunnene, forebygger vold, etc.[125] I statsbudsjettet for 2016 er det bevilget 30 mill. kr ekstra til integreringsprosjekter i mottak i regi av frivillige organisasjoner. 16 nasjonale ressursmiljøer på integreringsfeltet som mottar statsstøtte.

Gjennom tilskuddsordningen Frivillig virksomhet i lokalsamfunn som bidrar til deltakelse, dialog og samhandling gir IMDi, via 20 utvalgte kommuner, tilskudd til drift av lokale innvandrerorganisasjoner og til frivillige aktiviteter i lokalsamfunn.

Tilskuddsordningen Informasjon og veiledningstiltak rettet mot innvandrere/tiltak knyttet til intensjonsavtaler mellom IMDi og frivillige organisasjoner, er primært for nyankomne arbeidsinnvandrere og familiegjenforente som ikke omfattes av introduksjonsordningen. Ordningen støtter informasjonsarbeid om offentlige tjenester som helse, barnevern, barnehage m.m. og om lokalt frivillig organisasjonsliv. Kunnskap om frivillighet er viktig for å legge forholdene til rette for et sterkt sivilsamfunn og fem departementer støtter et fireårig forskningsprogram.

Boks 3.5 Forskningsprogrammet Sivilsamfunn og frivillig sektor 2013–2017

Det overordnede formålet med forskningsprogrammet er å øke og utvikle kunnskapen om sivilsamfunn og frivillig sektors betydning i samfunnet, å bidra til å utvikle statlig frivillighetspolitikk og å styrke sivilsamfunn og frivillig sektor.

Programmet driftes av Institutt for samfunnsforskning (Oslo) og UNI Research Rokkan senteret (Bergen). Forskningsprogrammet er et samarbeid mellom Helse- og omsorgsdepartementet, Arbeids- og sosialdepartementet, Justis- og beredskapsdepartementet og Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet samt Kulturdepartementet som er oppdragsgiver.

I 2015 sendte statsrådene fra hhv. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Kommunal- og moderniseringsdepartementet, Justis- og beredskapsdepartementet og Kulturdepartementet et brev til alle landets kommuner. Der oppfordret de til å forsterke samarbeidet mottak og integrering av flyktninger mellom kommunene og frivillige organisasjoner. Det er viktig å legge til rette for at de nyankomne kan delta i samfunnet så raskt som mulig.[126] Regjeringen vil understreke betydningen av frivillige og ideelle organisasjoners innsats i det konkrete integreringsarbeidet ut fra den økte tilstrømmingen av asylsøkere og flyktninger de siste årene.

Boks 3.6 Eksempler på frivillig integreringsarbeid

Atlas kompetanse ble etablert i 2014 og arbeider med å bruke nye metoder på integreringsfeltet. Kompetanseteamet tilbyr tjenester til offentlig forvaltning, organisasjoner og private bedrifter innenfor områdene barnevern, arbeidskvalifisering, skole-hjem samarbeid og kompetanseheving. Kompetanseteamet ønsker å være et supplement til arbeidet som gjøres av offentlige etater. De har samarbeidet med bl.a. Asker, Etne og Oslo kommune, Kuben yrkesarena og IMDi.

Prosjektet Rettighetsinformasjon til kvinner ankommet gjennom familieinnvandring drives av Juridisk Rådgivning for Kvinner (JURK). Prosjektet, som har fått støtte fra IMDi flere år, retter seg mot kvinner som kommer til Norge gjennom familiegjenforening, og som ikke omfattes av introduksjonsloven. Hovedmålet er å gi kunnskap om rettigheter og plikter, informasjon om hvor de kan få ytterligere hjelp, og om hvordan de kan gå fram for å kreve sine rettigheter i praksis.

Multikulturelt Initiativ- og Ressursnettverk (MiR) er en frivillig organisasjon drevet av og for foreldre. Målet er at foreldre selv skal tilegne seg, og styrke, kunnskap om lærings- og helsefremmende tiltak for seg selv og sine barn samt øke egen deltakelse i samfunnet. Nettverket sprer informasjon om det norske skolesystemet og samfunnet generelt, og tar initiativ til aktiviteter og kurs slik at foreldre blir aktive deltakere i barnas skolegang.

MiRA – Ressurssenter for kvinner med minoritetsbakgrunn arbeider med likestilling for minoritetskvinner i Norge. Dette gjøres bl.a. ved juridisk bistand, informasjons- og nettverksarbeid, kursvirksomhet, politisk deltakelse og kulturelle og sosiale aktiviteter. Senteret mottar driftsstøtte over statsbudsjettet og kommunalbudsjettet i Oslo. Midlene administreres av Integrerings- og mangfoldsdirektoratet (IMDi) og Enhet for mangfold og integrering (EMI).

PMV – Senter for helse, dialog og utvikling, het tidligere Primærmedisinsk verksted. Senteret har i mer enn 10 år arbeidet med integrering av minoritetskvinner i Oslo. Målet er å formidle informasjon til minoritetskvinner om det norske samfunnet, og bidra til en bedre kommunikasjon mellom partene. PMV eies og drives av Stiftelsen Kirkens Bymisjon Oslo.

Å styrke frivilligheten betyr bl.a. å ha gode rammer for drift. Regjeringen har styrket rammevilkårene og inntektene til frivillig sektor. Den største veksten er støtte som organisasjonene kan disponere slik de ønsker. Forenklingsarbeidet står sentralt. På regjeringen.no/frivilligtilskudd finnes en lett tilgjengelig og samlet oversikt over om lag 130 tilskuddsordninger som frivillig sektor kan søke på.

Arveloven ble endret i 2015, slik at herreløs arv, dvs. arv fra personer uten arvinger, skal tilfalle frivillig virksomhet til fordel for barn og ungdom, herunder barn og unge med funksjonsnedsettelser. Midlene fra herreløs arv skal kanaliseres gjennom Norges barne- og ungdomsorganisasjoner (LNU) som har kompetanse og erfaringer på feltet.

Grensen for skattefradrag for gaver til frivillig sektor er jevnlig hevet, senest i statsbudsjettet for 2016.

4 Familieverntjenesten

Figur 4.1

Foto: Monica Strømdahl

4.1 Introduksjon

Familieverntjenesten er regjeringens hovedsatsing på det familiepolitiske området. Regjeringen slår fast i sin politiske plattform av 2013:

«Et godt familievern må være tilpasset den enkelte families behov. Regjeringen vil bygge sin politikk for familievern rundt prinsippet om forebyggende arbeid og tidlig innsats for å sikre gode oppvekstvilkår.»

Familieverntjenesten har fått et historisk økonomisk løft. Siden regjeringsskiftet har tjenesten blitt styrket med over 90 mill. kr ut fra en totalramme på 369 mill. kr i 2013.

Dette kapitlet gir en helhetlig gjennomgang av familieverntjenesten slik Stortinget har bedt om, inkludert en nærmere redegjørelse for dimensjonering av tilbudet.

Et av hovedmålene i regjeringens familiepolitikk er å sikre gode oppvekst- og levekår for barn og ungdom. Det er viktig å legge vekt på tiltak rettet mot å forebygge forhold som påvirker oppvekstvilkårene negativt. Det overordnede formålet med det samlivsfremmende og forebyggende familiearbeidet er å hjelpe familier til å leve bedre sammen, forebygge samlivskonflikter og hindre familieoppløsning.

De fleste par og familier opplever fra tid til annen problemer eller konflikter. Det er ikke til å unngå at det oppstår gnisninger og uoverensstemmelser i et samliv. Dette er ikke nødvendigvis negativt, dersom partene finner gode løsninger i tide. Norsk og internasjonal forskning viser imidlertid at barns utvikling påvirkes negativt av vedvarende høyt konfliktnivå mellom foreldrene, uansett om foreldrene lever sammen eller hver for seg.[127] Derfor er det viktig med en godt utviklet og lett tilgjengelig tjeneste for å kunne styrke kvaliteten i samliv, forebygge samlivskonflikter og samlivsbrudd og bidra til godt foreldresamarbeid etter samlivsbrudd.

Familieverntjenesten utgjør grunnstammen i hjelpetilbudet til familier i forbindelse med samlivsproblemer og konflikter i parforhold, mekling og hjelp til foreldresamarbeid. Tjenestens tilbud gjelder også aleneforeldre og deres behov for råd og veiledning som forelder. Kontorene skal gi et tilbud om behandling og rådgivning der det foreligger vansker, konflikter eller kriser i familien. Kontorene skal foreta mekling etter ekteskapsloven § 26 og barneloven § 51. Tjenesten driver også utadrettet virksomhet om familierelaterte tema. Denne aktiviteten kan bestå av veiledning, informasjon og undervisning rettet mot hjelpeapparatet og familier. Familievernet driver informasjon og opplæring på familie- og samlivsområdet. Aktuelle målgrupper er offentligheten, media, barnehager, skoler mv. Familievernkontorene veileder fagpersoner og samarbeider med miljøer som jobber med familie, oppvekst og samlivstemaer.

Stortinget har bedt regjeringen utrede hvordan familievernet i større grad kan arbeide forebyggende i samarbeid med kommunale tjenester. Dette omtales i kap. 4.6 og 4.7.

Stortinget har bedt om å få en helhetlig sak til behandling om familieverntilbudet:

«Komiteen mener det er naturlig og viktig at Stortinget som lovgivende og bevilgende myndighet får en helhetlig sak til behandling om familieverntilbudet der også dimensjonering er et tema, ikke bare oppgaver og økonomi.»[128]

Meldingen redegjør for arbeidet med å sikre riktig dimensjonering, bedre tilgjengelighet og et mer likeverdig familieverntilbud som forutsatt av Stortinget, se kap. 4.3.

Bufdir har fått i oppdrag å organisere spisskompetansemiljøer på prioriterte områder i noen familievernkontorer som skal bistå og veilede de øvrige kontorene. På innsatsområdet vold i nære relasjoner er et spisskompetansemiljø opprettet ved Enerhaugen familievernkontor i Oslo.

For å styrke familieverntjenestens arbeid med høykonfliktfamilier, er det opprettet spisskompetansemiljøer ved familievernkontorene i Tromsø og Sør-Trøndelag. Familievernkontoret i Sør-Rogaland er blitt tildelt spisskompetansefunksjoner for å styrke tilbudet til foreldre der barna er under barnevernets omsorg.

4.2 Organisering, lovgrunnlag og forvaltning

Familievernkontorene er organisert i et to-sporet system med offentlig og kirkelig eierskap. De er regionalt organisert og er et gratis førstelinjetilbud til alle familier. Kontorene er tverrfaglig bemannet på spesialistnivå. Tjenesten har sosionomer, psykologer, barnevernspedagoger eller annet personale med helse- og sosialfaglig utdanning. De fagansatte har videreutdanning i familieterapi. Brukerne kan selv bestille time, uten henvisning fra andre instanser. Dette gir tjenesten mulighet til å kunne gi lett tilgjengelig og god faglig hjelp til mennesker som strir med ulike typer problemer i samliv og familie.

Familieverntjenesten er statlig fullfinansiert. Bufdir har det faglige og administrativt overordnede ansvaret for tjenesten. Med unntak av obligatorisk mekling etter ekteskaps- og barneloven er all kontakt med familievernkontoret frivillig.

Familieverntjenesten i Norge har gjennom nærmere 60 år hatt to parallelle utviklingslinjer med ulik organisering, finansiering og eierskap.[129] Av totalt 42 familievernkontorer er 23 offentlige (statlige), 11 kirkelige kontorer er organisert i Stiftelsen Kirkens Familievern (SKF), og de øvrige 8 kirkelige kontorer er selvstendige stiftelser. I regi av disse 42 kontorene gis det i tillegg tilbud ved 27 utekontorer og filialer for å sikre bedre tilgjengelighet og kortere reisevei for rådgivning, behandling og mekling.

Alle kirkelig eide kontorer har driftsavtale med, og blir fullfinansiert av, staten. Offentlige og kirkelig eide kontorers virksomhet drives innenfor samme lovmessige og økonomiske rammer og har de samme kjerneoppgavene.

Forslag om å lovfeste familievernet ble fremmet i St.meld. nr. 15 (1992–1993) (Barne- og familiedepartementet). Begrunnelsen for forslaget var bl.a. behovet for juridisk og administrativ regulering. Det var ønskelig å legge lovpålagt mekling til familievernkontorene. Familieverntjenesten ble lovfestet med virkning fra 1998.[130] I forarbeidene til loven ble det argumentert for at familievernet fortsatt skulle være en del av helsetjenesten, men behandlingen i Stortinget slo fast at familieverntjenesten skulle være en spesialtjeneste med fylkeskommunal forankring.

Familievernkontorene var fram til 1990 forvaltet av Helsedirektoratet, underlagt Sosialdepartementet. I 1990 ble fagansvaret for familievernet overført til daværende Familie- og forbrukerdepartementet. Begrunnelsen for dette var å se familievernet i sammenheng med andre familiepolitiske tiltak.

Den faglige og budsjettmessige forvaltningen av familievernet ble siden overført til fylkeskommunene.

I perioden med fylkeskommunal forvaltning viste det seg at fylkeskommunene hadde noe ulike prioriteringer og praksis i forvaltningen og utviklingen av familieverntjenesten. Det ble viktig å sentralisere forvaltningen for å sikre et godt og likeverdig familieverntilbud på landsbasis.[131] Ved forvaltningsreformen om barnevern og familievern i 2004 (Ot.prp. nr. 9 (2002–2003)) ble forvaltningsansvaret for landets familievernkontorer (og det fylkeskommunale barnevernet) overført fra fylkeskommunen til staten ved opprettelsen av Bufdir/Bufetat. Et av siktemålene med å legge fagansvaret til staten, var å planlegge, dimensjonere og organisere tjenesten på en faglig god måte til beste for brukerne.[132] Det var viktig å få en enhetlig og god forvaltning av hele tjenesten, både de offentlige og kirkelig eide kontorene.

4.3 Riksrevisjonens gjennomgang av familieverntjenesten

Riksrevisjonen ga i 2012 merknad knyttet til svakheter i familieverntjenesten og gjennomføringen av mekling.[133] Et viktig forhold som ble påpekt var at tjenesten ikke hadde et geografisk og nasjonalt likeverdig tilbud. Geografiske ulikheter i tjenestetilbudet ble tydelige med hensyn til kontorenes størrelse, kapasitet og behandlingstilbud. Gjennomgangen viste stor variasjon mellom familievernkontorene hva gjelder antall innbyggere som hvert terapeutårsverk betjente. Det var ingen klar sammenheng mellom befolkningsgrunnlag og ventetid for mekling. Gjennomgangen viste at andelen klienter som ble tilbudt meklingstime innen fristen på tre uker varierte mellom 53 og 100 prosent. Dimensjoneringen av tjenesten var i stor grad historisk betinget. Faktorer som befolkningsvekst, behov, endrede arbeidsformer og effektivisering som kunne ha frigjort ressurser, ble tillagt liten vekt i dimensjoneringen.

4.3.1 Oppfølging av Riksrevisjonens gjennomgang

På bakgrunn av Riksrevisjonens gjennomgang ga departementet i tildelingsbrevet for 2013 Bufdir i oppdrag å gjennomgå og evaluere dimensjoneringen og organiseringen av familieverntjenesten. Bufdir oversendte evalueringsrapporten til departementet i 2014.[134] Den viste at målet om et nasjonalt likeverdig tjenestetilbud ikke var oppnådd. Det framkom store forskjeller mellom familievernkontorenes kapasitet og produktivitet. Rapporten viste at store kontorer hadde høyere skår på produktivitet, lavere kostnad per sak og nådde målet om maksimum tre ukers ventetid for meklingssaker. Gjennomgangen viste et potensial for stordriftsfordeler og høyere kvalitet i tjenesten. Større kontorer ga et bredere faglig tilbud og sto for en større andel av fagutviklingen.

Departementet har, på bakgrunn av Bufdirs evalueringsrapport, gitt føringer for det videre arbeidet med dimensjonering av familieverntjenesten. Departementet har akseptert forslaget om sammenslåing av enkelte kontorer med innbyrdes kort avstand. Dette vil sikre mer robuste enheter med større faglig miljø. Departementet har i denne prosessen gitt klare signaler om betydningen av tilgjengelighet og reiseavstand for brukerne. Reiseavstanden skal ikke være for lang. Hensynet kan ivaretas ved bruk av løsninger som f.eks. utekontor eller filialkontor. Rapporten viste at store deler av befolkningen hadde en reisevei til familievernkontor på under to timer og at mange kontorer befant seg tett på hverandre geografisk. Departementet har lagt til grunn at det kan etableres felles ledelse for flere kontor. Videre skal sammenslåing av kontorer gjøres med bakgrunn i opprettholdelse av et «tosporet» familievern, med kirkelig og offentlige eide familievernkontor.

Evalueringsrapporten viste at kvaliteten i familieverntjenesten vurderes som gjennomgående høy, både målt ut fra brukernes tilfredshet og terapeutenes kompetanse. Samtlige terapeuter hadde relevant høyere utdannelse. Gjennomgangen viste variasjon i hvorvidt kontorene hadde kompetanse og kunne gi et tilstrekkelig tilbud på de ulike fagområder, spesielt knyttet til arbeid med voldssaker og ulike gruppetilbud (herunder forebyggende samlivs- og foreldreveiledningstilbud).

Bufdir fikk, som en oppfølgning av Riksrevisjonens merknader, i oppdrag å gjennomføre tiltak for å sikre bedre utnyttelse av meklingsordningen og familieverntjenestens tilbud i høykonfliktsaker, utvikling av metodikk og gjennomføring av kompetansehevende tiltak, bl.a. ved å opprette spisskompetansemiljøer om høykonflikt.

Riksrevisjonen skrev i rapporten om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2014, Dokument 1 (2015–2016) side 37: «Riksrevisjonen hadde i 2011 merknader til meklingsordningen i familievernet. Det var store forskjeller på tilbudet både innad og mellom regionene i Barne-, ungdoms- og familieetaten (Bufetat). Det gjaldt bl.a. om ventetiden for behandling av saker ble overholdt, at det var ulike prosedyrer og metodikk i arbeidet med høykonfliktsaker, og at det var forskjeller i bemanning og produktivitet. Departementet opplyser at det nå har blitt satt i gang tiltak som bidrar til et mer nasjonalt likeverdig familievern. Det er etablert mer robuste enheter, og fordelingen av budsjettmidler er endret. Ventetiden for meklingstime er også vesentlig forbedret. Når det gjelder mekling i høykonfliktsaker, har departementet iverksatt flere nye tiltak. De har bl.a. utviklet metodikk og gjennomført kompetansehevende tiltak for meklere og terapeuter, og de har arbeidet med å styrke barns posisjon i meklinger. (…) Riksrevisjonen har ingen vesentlige merknader til Barne,- likestillings- og inkluderingsdepartementet for 2014.»

Boks 4.1 Brukertilfredshet med familieverntjenesten

Bufdir gjennomførte i 2011 en nasjonal undersøkelse om brukertilfredshet med tjenestene. I alt var det vel 2 700 respondenter i undersøkelsen, som omfattet både mekling og kliniske tjenester. 83 prosent av respondentene svarte at familievernkontoret var til god hjelp. 16 prosent svarte at familievernkontoret var til noe hjelp, og 1 prosent svarte at kontoret ikke var til hjelp. Bare 10 av kontorene hadde respondenter som sa at familievernkontorene ikke har vært til hjelp.

Kilde: Bufdir (2014a): Dimensjonering og organisering av familieverntjenestene – en evaluering.

4.3.2 En nasjonalt likeverdig tjeneste

Bufdir har foreslått tiltak som kan bidra til å forbedre tjenesten og gjøre den mer nasjonalt likeverdig.

Direktoratet har videre lagt til grunn en fordeling av budsjettmidler som bedre tar hensyn til befolkningsstørrelse i de ulike opptaksområdene til familievernkontorene. Dette skal sikre en viss utjevning og mer likeverdig tilgang til familieverntjenesten i regionene. Det er lagt vekt på å utjevne utgifter per innbygger og bedre fordeling av terapeutårsverk mellom regionene.

For å sikre en fortsatt god tjenesteutvikling har Bufetat innført seks områder for god praksis som skal sørge for at tjenesten har virkningsfulle tiltak, trygge og sikre tjenester, involvering av og innflytelse fra brukerne, effektiv samordning og kontinuitet i tjenestetilbudet, god ressursbruk og tilgjengelige tjenester med god nasjonal fordeling.

Boks 4.2 Styrket bemanning ved familievernkontorene

Regjeringens historiske styrking av familieverntjenesten i 2015 har ført til opprettelse av i alt 61 nye behandlerstillinger i tjenesten. Alle stillingene er besatt per 1. januar 2016. De fleste familievernkontor i landet har fått flere behandlerstillinger. Regionvis fordeling:

Region

Folkemengde 2015¹

Årsverk i familievernet 2014

Nye stillinger 2015

Årsverk ved inngangen til 2016

Øst

1 903 733

145,7

20

165,7

Sør

984 996

76,2

11,7

87,9

Vest

1 086 829

74,9

14

88,9

Midt-Norge

709 504

59,6

11

70,6

Nord

480 740

56,1

4

60,1

¹ http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/folkemengde/aar-berekna/2015-12-17?fane=tabell&sort=nummer&tabell=249242

4.4 Familieverntjenestens kjernetilbud

Familieverntjenesten gir årlig tilbud til om lag 49 000 par og familier. Mer enn halvparten av brukerne er par som søker hjelp i forbindelse med samlivskonflikter eller kriser (behandlingssaker). Par som møter til lovpålagt mekling fordi de har barn under 16 år, utgjør om lag 40 prosent av brukerne. Samtaleterapi for par og familier er det viktigste tilbudet i behandlingssaker. Gruppeterapi, foreldreveiledning og samlivskurs kan inngå i det helhetlige tilbudet familiene får.

Boks 4.3 Nøkkeltall om familieverntjenesten

Familievernkontorene arbeidet i 2014 med i alt 49 600 saker. 32 700 var behandlings-/rådgivningssaker og 16 900 var meklingssaker. Meklingstallene omfatter kun meklingen utført av familievernkontorene. I 2014 utførte familievernet 82 prosent av alle meklingene, mens eksterne meklere utførte 18 prosent.

Gjennomsnittlig ventetid for første time i behandlings/rådgivningssaker var 30 dager.1

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

26

29

31

29

29

31

30

Gjennomsnittlig antall samtaler per behandlings-/rådgivningssak var 6,2.

Hovedtiltak i behandlingen (i prosent av antall saker):

Parsamtaler 39 %

Foreldresamtaler² 25 %

Familie-/flergenerasjonssamtaler 6 %

Familieorienterte individualsamtaler 30 %

Ventetid for mekling ved familievernkontorene:

Under 1 uke 11 %

1–2 uker 29 %

2–3 uker 37 %

over 3 uker 23 %

63 prosent av alle meklingssakene ble avsluttet etter den obligatoriske meklingstimen. 31 prosent benytter 2–4 timer og 6 prosent benytter 5–7 timer.

¹ Ved akutte familiekriser gis det tilbud om time samme eller påfølgende dag.

² Dvs. samtaler med separerte/skilte foreldre for å bedre samarbeidet om felles barn.

Kilde: SSB

4.4.1 Par- og familieterapi og foreldresamarbeid etter samlivsbrudd

Familievernkontorene tilbyr parterapi for gifte, samboende, særboende og likekjønnede, og familieterapi når det er konflikter mellom foreldre og barn, eller andre generasjonskonflikter.

Det terapeutiske tilbudet til par har vært familievernets viktigste oppgave i tjenestens historie. Bakgrunnen for samtaleterapien kan være et ønske om å få det bedre sammen, kunne mestre problemene i parforholdet, eller å få hjelp til utfordringer i forbindelse med samlivsbrudd.

De fleste som oppsøker familievernkontorene ønsker å fortsette parforholdet.[135] I om lag 42 prosent av behandlingssakene er problemer i parforholdet den viktigste grunn til henvendelsen. En tredjedel av familievernets behandlingssaker er saker som gjelder samarbeid om barn etter samlivsbrudd.[136] Dette viser at mange foreldre benytter tilbudet om å få hjelp til samarbeid om felles barn etter brudd. De øvrige sakene omfatter i hovedsak problemer mellom generasjoner i familien eller personers problemer innad i en familie. En del saker avdekker voldsproblematikk, se kap. 9.3.

Barn og unge kan henvende seg til familievernkontoret for å få råd og veiledning. I visse tilfelle kan barn og unge ha behov for å snakke om vanskeligheter i familien med andre enn familien. Om foreldrenes samtykke er nødvendig vil avhenge av samtalens karakter, og hvor inngripende samtalen er.

De fleste familievernkontorer tilbyr kurs og gruppeopplegg om aktuelle familie- og samlivstemaer. Blant tilbudene er samlivskurs og grupper for barn og voksne etter samlivsbrudd eller der det forekommer vold i familien.

4.4.2 Mekling ved samlivsbrudd og foreldretvister

Mekling i forbindelse med samlivsbrudd og foreldretvister om felles barn under 16 år er en lovpålagt oppgave for familievernkontorene etter ekteskapslov og barnelov. Familieverntjenesten utgjør grunnstammen i meklingsapparatet. I tillegg kan Bufdir oppnevne eksterne meklere, slik at meklingen er geografisk tilgjengelig, uten vesentlig ventetid og gi brukerne en viss valgmulighet med hensyn til mekler.

Boks 4.4 Lovpålagt mekling ved samlivsbrudd

Alle ektefeller og samboende med felles barn under 16 år som går fra hverandre må møte til en time obligatorisk mekling. Formålet med mekling er å komme fram til gode avtaler om foreldreansvar, samværsrett og hvor barn skal bo fast. Avtalene skal først og fremst rette seg etter det som er best for barnet. I 2014 ble det gjennomført nesten 21 000 meklinger for foreldre.¹ Selv om det bare er én time med mekling som er obligatorisk, er det anledning til å bruke inntil sju timer på å komme fram til enighet. Hvis foreldrene ikke blir enige, kan de bringe sak inn for domstolen for å få avgjort tvisten.

34 prosent av sakene gjaldt mekling ved separasjon eller skilsmisse. Oppløste samboerskap var meklingsårsak til 32 prosent av sakene. Foreldretvister for domstolen etter barneloven var årsak til 34 prosent av meklingssakene i 2014. 31 saker ble sendt tilbake til mekling hos familievernet etter å ha vært i rettssystemet.

En evaluering av meklingsordningen viste at foreldre generelt er fornøyde med meklingen. En stor andel av foreldre med «vanskelige» saker mener meklingen har hatt avgjørende betydning for avtalen de ble enige om. Flertallet av foreldre som var enige om foreldreansvar, bosted og samvær før de kom til mekling, svarer at meklingen bidro til en bedre og mer detaljert avtale.

¹ I familievernet pluss hos eksterne meklere (samlet).

Kilde: SSB (2015e): Familievern, 2014. Ådnanes, M., Haugen, G. M.D, Jensberg, H. Rantalaiho, M. og Husum T. L. (2011): Evaluering av mekling etter barnelov og ekteskapslov. Sintef-rapport A 20162 2011.

Høykonflikter

Bufdir prioriterer arbeidet med å gjennomføre tiltak for å nå målet om at flere saker om bosted og samvær for barnet, som er egnet for det, løses tidlig ved hjelp av familieverntjenesten. Det skal gis god hjelp til foreldre i høykonfliktsaker. Bufdir skal styrke og utvikle grunnopplæringen til meklerne i saker med høyt konfliktnivå. Meklerkorpset skal følges opp med veiledning og kurs, bl.a. i kultursensitive meklinger og samtale med barn.

En rapport om høykonflikter oppsummerer kunnskap om typer foreldrekonflikter og gir en god definisjon av begrepet høykonflikt, samt beskriver kjennetegn og risikofaktorer for særlig alvorlige konflikter.[137] Kunnskapen kan brukes til å identifisere par som lever med et særlig høyt konfliktnivå, og utarbeide hjelpetiltak på en bedre og mer hensiktsmessig måte.

Alvorsgraden i foreldretvister ser ut til å øke.[138] Familievernkontorene sender bekymringsmeldinger til barnevernet i flere saker. Statistikk fra Domstoladministrasjonen viser imidlertid at økningen i antall foreldretvister har flatet ut de siste årene, og var i 2014 på omtrent samme nivå som økningen i sivile rettstvister generelt.[139]

Barne-, likestillings og inkluderingsdepartementet har initiert en utredning om domstolsbehandling av foreldretvister etter barneloven som vil foreligge i 2016.

Barns deltakelse i mekling

Et samlivsbrudd krever at familien organiserer seg på nytt. Avgjørelsene som tas, gjelder personlige forhold for barnet. Barn har etter Grunnloven, barnekonvensjonen og barneloven, rett til å bli hørt og få sin mening behørig lagt vekt på etter alder og modenhet.

Familieverntjenesten har et ansvar for å sikre at barns rett til å bli hørt blir ivaretatt i forbindelse med samlivsbrudd, konflikter og mekling. Dette innebærer både å snakke med foreldrene om barnets rett til medvirkning og i mange tilfeller å snakke med barnet selv.

Stortinget fattet i desember 2014 i forbindelse med behandlingen av Prop. 1 S (2014–2015) anmodningsvedtak nr. 218, jf. og Innst. 14 S (2014–2015) der regjeringen bes om å vurdere å fremme forslag om at alle barn skal tilbys en egen samtaletime hos familievernet når foreldrene er inne til mekling etter samlivsbrudd.

Regjeringen vil arbeide for å styrke tilbudet om samtale til barna i forbindelse med mekling, slik at antallet barn som får dette tilbudet øker. Familieverntjenestens budsjett er økt i 2016 for at flere barn kan få tilbud om barnesamtale i forbindelse med mekling etter samlivsbrudd.

Barn tilbys allerede i dag i en viss utstrekning å delta i mekling. Hvorvidt barn får tilbud om en egen samtale og hvilken metode som benyttes, varierer imidlertid mellom de ulike familievernkontorene. SINTEFs evaluering av meklingsordningen i 2011[140] viste at barn deltok i mekling i fire prosent av sakene. Bufdirs tall fra 2014 viste en økning til om lag syv prosent og økningen fortsatte i 2015.

Begrunnelsen for å tilby barn en samtale med mekler, er å ivareta barnets rett til i å få informasjon, si sin mening og å være med i beslutningsprosessen. I tillegg vil en samtale med barnet være med på å opplyse saken, og bidra til å avklare om barnet har behov for ytterligere hjelp.

Å gi barnet informasjon om prosessen og mulige utfall, kan gi barnet bedre grunnlag for å uttale seg. Mekler vil også i en samtale kunne få barnets perspektiver og synspunkter på samlivsbruddet, foreldrekonflikten og hva barnet ønsker i framtiden. Det skal ikke være slik at barnet må ha en mening om utfallet av selve saken for å uttale seg. Barnet kan for øvrig ha viktig informasjon å komme med, f.eks. om hvordan hverdagen oppleves, hva slags forhold det har til foreldrene på godt og vondt, og hva som er viktig i dagliglivet.

På bakgrunn bl.a. av en rapport fra Folkehelseinstituttet om samtaler med barn, utvikler Bufdir faglig veiledning til familieverntjenesten om samtaler med barn både i mekling og i andre familiesaker.[141] Bufdir skal lage en opptrappingsplan for å øke antall samtaler med barn i mekling. I tillegg arbeider direktoratet med å styrke meklerkompetansen hva gjelder barnesamtaler.[142]

For å gjennomføre opptrapping av antallet samtaler med barn i mekling, er det viktig at foreldre og barn ønsker å benytte seg av tilbudet. Dette krever at familieverntjenesten og meklerne gir god informasjon til foreldrene om muligheten for slik samtale.

Det er nødvendig med tiltak som bidrar til å styrke barns rett til medvirkning. Det er viktig at barn får mulighet til å fremme sine synspunkter når familien skal treffe beslutninger, og at deres syn blir tillagt vekt etter alder og modenhet. Dette gjelder ikke minst når det skal tas beslutninger i forbindelse med samlivsbrudd eller når det er en foreldretvist. Foreldrene er de nærmeste til å snakke med barna og lytte til deres synspunkter. Det er viktig for å sikre barns rett til medvirkning, at meklerne informerer foreldre om barns rett til informasjon og medvirkning i forbindelse med samlivsbrudd og foreldrekonflikter. Dette følger også av meklingsforskriften.

Boks 4.5 Grenlandsmodellen

Modellen Barn i Mekling ble utviklet ved Grenland familiekontor. Hensikten var å sikre at barn i større grad blir involvert i meklingsprosessen ved at de får uttale seg, og at foreldrene blir oppfordret til å ta hensyn til barnas ønsker ved inngåelse av avtaler. Metoden innebærer at barn får en egen samtale med mekler uten foreldrene til stede. Mekleren blir enig med barna om hva som skal formidles videre til foreldrene. Meklingen fortsetter med foreldrene om en samværsavtale der barnas ønsker står i fokus. Som en del av modellen kommer familien tilbake til en evaluering etter seks måneder.

Ved Regionalt kunnskapssenter for barn og unge (RKBU) ved Universitetet i Tromsø pågår det et forskningsprosjekt om høring av barn i mekling. Målet er å studere utfall, ressursbruk og brukertilfredshet ved anvendelse av meklingsmodellen Barn i mekling. I tillegg til å studere denne meklingsmodellen spesifikt, ønsker RKBU å få kunnskap om barns deltakelse i meklingen. Kunnskap fra modeller som systematisk involverer barn i mekling er viktig som bakgrunn for vurdering og videreutvikling av både forskrifter og eksisterende praksiser som i større grad sikrer barns rett til å bli hørt i mekling.1

¹ Strandbu, A. og Thørnblad, R. (2015): «Hva står på spill? – Barns deltakelse og budskap i mekling». Fokus på familien 2015:4.

Barns medvirkning og rett til å uttale seg kan forstås som en prosess heller enn en enkeltstående hendelse. Det er viktig at foreldrene er lydhøre for barnets mening. Barnet bør ha mulighet til å fremme sine synspunkter om eksisterende bosteds- og samværsordninger og ha mulighet til å foreslå endringer. Noen foreldre kan ha bruk for veiledning i hvordan de kan ha samtaler med barnet i forbindelse med samlivsbrudd og foreldrekonflikt. Bufdir skal utrede og iverksette andre tiltak for å styrke barns deltakelse i saker som gjelder dem, bl.a. ved å utvikle veiledning for foreldre i å snakke med barn før, under og etter samlivsbrudd. Departementet vil følge utviklingen.

4.4.3 Utadrettet, forebyggende arbeid

Familieverntjenesten driver informasjon og opplæring på familie- og samlivsområdet. Aktuelle målgrupper er offentligheten, utvalgte befolkningsgrupper, media, barnehager, skoler og andre faggrupper. Familievernkontorene veileder fagpersoner og samarbeider med miljøer som arbeider med familie, oppvekst og samlivstemaer.

Samarbeid med øvrige barne- og familienære tjenester i form av foredrag og samlinger i barnehager kan være egnede samarbeidsformer som fører til større åpenhet og til at flere tar kontakt. Det overordnede formålet med det forebyggende familiearbeidet er å hjelpe familier til å leve bedre sammen, forbygge samlivskonflikter og familieoppløsning. Tjenestens forebyggende arbeid i vid forstand er viktig også etter et samlivsbrudd. Å hjelpe flere foreldre til å lage gode samarbeidsavtaler om barna på et tidlig stadium, kan hindre at konflikter utvikler seg, med de skadevirkninger dette har for barna.

Det forebyggende arbeidet vil kunne gi betydelige samfunnsøkonomiske gevinster bl.a. ved at antallet saker som bringes inn for domstolene reduseres. Arbeidet kan ses som forebygging av bl.a. barneverns- og voldssaker.

Forskning har dokumentert betydningen av tidlig forebyggende innsats rettet mot familier som av ulike årsaker trenger særskilt hjelp og oppfølging.[143] Det er et tverrpolitisk ønske å styrke dette arbeidet, og familievernet er tilført flere ressurser og økt ansvar.

Regjeringen vil vurdere å utrede lovfesting av forebyggende arbeid i familieverntjenesten. Et lovkrav om forebyggende virksomhet vil kunne utvikle tjenesten til å bli mer proaktiv og synlig. Spørsmålet om lovfesting av den forebyggende virksomheten er ikke av ny dato.[144]

4.5 Føringer fra Stortinget

Stortinget har bedt regjeringen utrede hvordan familieverntjenesten i større grad kan arbeide forebyggende i samarbeid med kommunale tjenester.I Kommunalkomiteens behandling av Meld. St. 14 (2014–2015) omtales tjenesten på følgende måte:

«Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, ber Regjeringen utrede hvordan familievernet i større grad kan arbeide forebyggende i samarbeid med kommunale tjenester, for å forhindre at samspillsproblematikk og konflikter fører til alvorlige familieproblemer og samlivsbrudd. Det må også utredes hvordan man kan sikre bedre tilgjengelighet til tjenesten i hele landet.»[145]

Regjeringen følger i denne meldingen opp Stortingets vedtak ved å legge til rette for økt og systematisk samarbeid mellom familieverntjenesten og den kommunale tjenestekjeden. Bufdir har fått i oppdrag å lede en arbeidsgruppe som skal vurdere hvilken rolle familieverntjenesten skal ha i det forebyggende arbeidet og hvordan dette best kan organiseres. Slikt samarbeid må sikres for at familieverntjenestens relasjonskompetanse tas i bruk for å forebygge f.eks. omsorgsovertakelse. Familievernkontorene samarbeider med lokalt barnevern. Dels gjelder dette i saker der begge instanser er involvert i samme familie, og dels for å gi veiledning og kompetanseutveksling. Familievernet samarbeider med barnevernet om oppfølging av foreldre som er fratatt omsorg for barn.

4.6 Familieverntjenestens samarbeid med andre instanser

Familievernkontorene skal bl.a. samarbeide med kommunale tjenester, domstolene, regionale kompetanse- og ressurssentre, og private tjenester, som Alternativ til vold (ATV). Samarbeid mellom familieverntjenesten og de øvrige hjelpetilbudene må foregå både på tjenestenivå og mellom de ulike forvaltningsnivåene.

Gode hjelpetilbud til barn, unge og familier skal være tilgjengelige i nærmiljøet. Dette forutsetter systematiske samarbeidsrutiner mellom familievernet og andre tjenester. Formidling av kunnskap og kompetanse om samliv, godt familiesamspill og samlivsutfordringer kan gjøres mer planmessig til brukerne og det øvrige hjelpeapparatet.

4.6.1 Lokalt barnevern

Familievernkontorene samarbeider med lokalt barnevern. En uttalt mål i samarbeidet mellom familievern og barnevern er å øke kvaliteten på tjenestetilbudet innenfor begge fagområder. Familievernet har metoder og kompetanse som kan komme til nytte for barn og familier i krise, mens barnevernet har kompetanse i å vurdere barns omsorgssituasjon. En videreutvikling av samarbeidet mellom de to tjenesteområdene vil kunne virke forebyggende for familier i risikosonen og kan forhindre omsorgsovertakelse, se kap. 5.1.3.

4.6.2 Helsestasjonene

Helsestasjonene er et frivillig og gratis tilbud til alle gravide og barnefamilier og er hjemlet i lov om helse- og omsorgstjenester. Alle kommuner er pliktige til å ha et helsestasjonstilbud.[146] De aller fleste barn kommer til kontroller i de første leveårene. Helsestasjonene oppdager ofte barn og familier som har vansker på et tidlig tidspunkt. Forskning har påpekt at konflikter i parforhold kan bidra til depresjon hos gravide eller nybakte mødre, se kap. 5.1.2.[147]

Det vil bli arbeidet videre med utvikling av forebyggende samlivskurs for foreldre.[148] Det skal satses videre på erfaringene fra Godt Samliv, et samarbeid mellom familievernet og helsestasjonene om parkurs for førstegangsforeldre. Et godt parforhold betyr mye for livskvaliteten til foreldrene og er også svært viktig for barnas oppvekst.

Alle gravide skal i dag spørres rutinemessig om de har vært utsatt for vold eller overgrep, se kap 9.4. Helsestasjonene kan bli bedre i å fange opp problemer og hjelpebehov i familier, og samtidig benytte foreldrestøttende tiltak gjennom veiledning og kompetanseoppbygging fra familievernkontorene.

Det må legges til rette for at ansatte ved helsestasjonene etterspør råd fra familieverntjenesten og jurister som arbeider med foreldretvister. Regjeringen vil styrke samarbeidet mellom familievernkontorene og helsestasjonene. Et treårig prøveprosjekt er igangsatt i fem kommuner; Rana, Namsos, Gloppen, Skedsmo og Skien.[149] Prosjektet skal innhente erfaringer om ulike modeller for samarbeid, som kan danne grunnlag for mer systematisk samhandling i framtiden.

4.6.3 Domstolene

Regjeringen ønsker mer og bedre samarbeid mellom domstolene og familieverntjenesten i meklingsarbeidet og ved foreldretvister (uenighet om foreldreansvar, samvær og hvor barnet skal bo fast) som reises for domstolene. Før foreldretvistsaker kan bringes inn for domstolen må partene ha en gyldig meklingsattest. For å få meklingsattesten må partene delta på én times obligatorisk mekling ved familievernkontoret. Dersom mekleren tror partene kan komme til en utenrettslig avtale, kan partene innvilges tre pluss tre timer videre mekling. Foreldrepar som ikke kommer til enighet ved mekling kan reise sak om foreldretvist for domstolen. Domstolen skal på ethvert trinn av saken vurdere om partene kan komme til enighet og legge til rette for dette, herunder oppfordre til ytterligere mekling.

Flere timer til mekling kan bidra til å dempe konflikter og bedre synliggjøre barnas behov. Dette vil kunne gi gode ordninger for barna, og/eller bedre foreldresamarbeid. Meklingsordningen ble endret i 2007 for å gi mer tid til foreldrepar med størst behov, samt oppnå flere avtaler i høykonfliktsakene. Evalueringsrapporten fra SINTEF viste at dette ikke har skjedd.[150] Det er en utfordring å få flere foreldrepar med et høyt konfliktnivå til å benytte seg av det frivillige meklingstilbudet som et alternativ til en rettssak, dvs. mekling i inntil sju timer. At flere foreldre kommer til enighet under mekling, vil spare foreldrene og ikke minst barna for den belastningen en domstolsbehandling medfører, og samtidig være samfunnsøkonomisk lønnsomt.

Regjeringen har som mål at flere saker skal løses uten at det er nødvendig med domstolsbehandling, og at også foreldre med et høyt konfliktnivå i større grad benytter seg av tilbudet om frivillig mekling. Bufdir arbeider med å øke antall avtaleinngåelser i saker der foreldrene vurderer å reise sak for retten. Videre kan de rettslige forlikene bli bedre gjennom å bruke familieverntjenestens relasjonskompetanse. Dette krever gode samarbeidsformer, retningslinjer og rutiner.

Sør-Trøndelag tingrett og Familievernkontoret i Sør-Trøndelag har etablert et prosjekt for å styrke samarbeidet i foreldretvister med høyt konfliktnivå.

Barne- og likestillingsdepartementet vil kartlegge domstolsbehandling av foreldretvister etter barneloven. En rapport vil foreligge i 2016.

4.6.4 Regionale kompetanse- og ressurssentre

Det er viktig å utnytte samlet spisskompetanse om barn, unge og familier bedre. Ulike regionale ressurs- og kompetansesentre driver utdanning, forskning, fagutvikling og informasjonsvirksomhet om barn og unges psykiske helse. Sentrene gir råd til direktorater og sentrale myndigheter, og formidler kvalitetssikret kunnskap til førstelinjetjenestene i kommunene. Oppgavene utføres gjerne i et tverrfaglig perspektiv.

Det er et mål at Bufdir legger til rette for økt samspill og faglig gjensidig kunnskapsutveksling mellom regionale ressurs- og kompetansesentre og familieverntjenesten. Regionsenteret for barn og unges psykiske helse (RBUP), Regionale kunnskapssentre for barn og unge (RKBU), Regionsentra om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging (RVTS), og Regionale kunnskapssentre for rusmiddelspørsmål (KoRus) forvalter viktig kunnskap og kompetanse som familieverntjenesten kan dra nytte av. Flere av regionsentrene bidrar i opplæringsprogrammet Tidlig inn, se kap. 5.1. og boks 5.1.[151]

Samisk nasjonalt kompetansesenter – psykisk helsevern og rus (SANKS) har et nasjonalt ansvar for å bidra til et likeverdig tilbud innen psykisk helsevern og rusproblematikk i den samiske befolkningen. Samarbeidet med familievernkontoret i Indre Finnmark er sentralt.

4.6.5 Stiftelsen Alternativ til vold

Familieverntjenesten samarbeider nært med Stiftelsen Alternativ til vold (ATV). Stiftelsen har behandlingstilbud til overgripere og par med voldsproblematikk. Enkelte kontorer har også tilbud til unge voldsutøvere.

ATV deltar i Bufdirs arbeid med å videreutvikle familievernets tilbud til voldsutøvere. Det tas sikte på at de tunge voldssakene behandles av ATV, mens familievernkontorene har ansvaret for å avdekke vold i familiene, samt behandle der det er mulig. Tunge voldssaker med bakgrunn i rus og psykiatri skal henvises til egnet helsetjeneste lokalt og regionalt.

Barne- og likestillingsdepartementet vil legge til rette for et mer systematisk samarbeid mellom familieverntjenesten og Alternativ til vold. Målet er et landsdekkende tilbud til voldsutsatte og voldsutøvere som inkluderer alle berørte sektorer og tjenester.

4.7 Familievernetjenestens utvidede samfunnsoppdrag

Familieverntjenesten har spisskompetanse som i større grad kan utnyttes utover allmenn familierådgivning og mekling. I de seinere år har tjenesten derfor fått økt ansvar for å prioritere innsatsen mot vold i nære relasjoner, barn som lever i høykonflikt, familier med innvandrerbakgrunn og foreldre der barna er under barnevernets omsorg m.m. Dette har medført at tjenesten har fått en merkbart økt arbeidsmengde. Samtidig har tjenestens kompetanse, kapasitet og samfunnsrelevans økt.

4.7.1 Arbeidet mot vold i nære relasjoner

Regjeringen prioriterer arbeidet mot vold i nære relasjoner, se kap. 9. Å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom, er et viktig bidrag for å oppfylle barnekonvensjonens forpliktelser. Familieverntjenesten har fått en viktig rolle i dette arbeidet som en del av sitt samfunnsansvar.[152]

Bufdir skal legge til rette for at tjenesten styrker sitt arbeid med familier med voldsproblematikk. Barn som utsettes for vold i nære relasjoner har større risiko for psykiske vansker og fysiske helseplager som voksne. For barn er det også skadelig å være vitne til utagerende sinne og vold. Barn kan preges av slike erfaringer for resten av livet. Mange voldsutøvere har selv levd med vold i barndommen. Familievernkontorene kan gi foreldre som ønsker det bistand til å håndtere aggresjon og sinne. Tjenesten kan bidra til å avdekke eller forebygge voldshandlinger i familier som har oppsøkt familievernkontoret av andre årsaker. Et mål er at familier med voldsproblematikk skal få tilbud både til utøver av vold, offer for vold, utsatte barn og møte familien samlet.

Ved utvalgte familievernkontor (ressurskontorer) skal det bygges opp særskilt kompetanse om vold. Disse kontorene skal bistå andre enheter. Et spisskompetansemiljø ved Enerhaugen familievernkontor i Oslo er allerede opprettet. Spisskompetansemiljøet skal bidra til å sikre en kunnskapsbasert praksisutvikling på fagområdet vold i nære relasjoner og kvalitetssikre praksisen ved familievernkontorene i alle regioner I samarbeid med stiftelsen Alternativ til vold (ATV) utvikles veiledere for tjenestens arbeid med voldssaker. Det skal gjennomføres en analyse av arbeidet mot vold i hele familieverntjenesten, og det er igangsatt et prosjekt hvor det innhentes kunnskap om de behov og erfaringer familier med voldsproblematikk har med tjenesten.

4.7.2 Arbeid med familier i høykonflikt

Det er solid faglig dekning for å hevde at barn og unge kan ta skade av å leve med foreldre som har store og vedvarende konflikter. Forskning har vist at barn som lever med vold eller i høy konflikt etter samlivsbrudd er overrepresentert med hensyn til å ha psykososiale problemer. Dårlig samarbeid og høyt konfliktnivå mellom foreldrene er den viktigste årsaken til barns problemutvikling etter foreldrenes samlivsbrudd. Vedvarende familiekonflikter og konfliktfylte samlivsbrudd kan forårsake konsentrasjonsproblemer, dårligere skoleprestasjoner og skolefrafall.[153]

Oppfølging av familier med høyt konfliktnivå knyttet til samlivsbrudd er en viktig oppgave for tjenesten. Det er etablert to spisskompetansemiljøer knyttet til arbeidet med familier med høykonflikt etter samlivsbrudd (Tromsø familievernkontor og Familievernkontoret i Sør-Trøndelag).

Familieverntjenestens tilbud til familier som lever med høykonflikt etter samlivsbrudd skal videreutvikles. Det er viktig at flere foreldre som vurderer å reise sak for domstolen, i stedet benytter seg av det tilgjengelige meklingstilbudet på inntil sju timer.

4.7.3 Familieverntjenesten og familier med innvandrerbakgrunn

Norge er de seinere årene blitt et mer flerkulturelt og flerreligiøst samfunn. Innvandrere kommer til Norge med ulik bakgrunn og kompetanse, og ulike forutsetninger og behov. Familier med innvandrerbakgrunn har de samme utfordringene som andre familier i samliv og i foreldreskap, men kan ha særlige utfordringer knyttet til traumer, migrasjon, språk og lite kjennskap til det norske samfunnet. Det er imidlertid lite kunnskap om i hvilken grad disse familiene bruker familieverntjenestens tilbud utover lovpålagt mekling ved samlivsbrudd.

Departementet vil kartlegge hvordan, og i hvor stor grad, familier med innvandrerbakgrunn benytter familieverntjenestens ulike behandlingstilbud. Det skal innhentes kunnskap om hvordan familievernet generelt kan nå bredere ut. Erfaringene fra Regnbueprosjektet (2003–2007), vil bli vektlagt.

Med økt tilstrømming av asylsøkere og flyktninger, herunder mange familier, er det ønskelig at familieverntjenesten innehar tilstrekkelig flerkulturell kompetanse. Denne kompetansen bør i større grad bli benyttet i kommunenes konkrete integreringsarbeid, både i asylmottak og etter bosetting.

Boks 4.6 Regnbueprosjektet

Regnbueprosjektet – Forebyggende familiearbeid med minoritetsfamilier ble startet som et fireårig pilotprosjekt i 2003 i et familievernkontor i Oslo. Bakgrunnen var at par med minoritetsbakgrunn utgjorde en stor andel av familier som kom til mekling i forbindelse med separasjon og skilsmisse, mens de var underrepresentert i behandlings- og rådgivningstilbudet i familievernet. Regnbueprosjektet skulle legge til rette for en annerledes møteplass tuftet på verdier som integrering, mangfold og likeverdighet, samt forebygge uønskede og vanskelige konflikter i minoritetsfamilier.

Ressurspersoner med lokal forankring i organisasjoner og menigheter i innvandrermiljøer ble benyttet som kursledere og veiledere overfor egne landsmenn. Erfaring viser at viktig informasjon om regelverk og rutiner i Norge får større gjennomslagskraft dersom den formidles av personer med en viss autoritet i egen etnisk gruppe, enn om slike budskap formidles gjennom de etablerte «norske» instanser (NAV, hjelpeapparatet mv.).

Gjennom prosjektet deltok ca. 400 foreldre fra 12 nasjonaliteter. Dette berørte indirekte ca. 1 000 barn.

Et av målene med prosjektet var å gi orientering til ulike flerkulturelle miljøer i Oslo om familieliv og foreldreskap i Norge. Et annet mål var å øke kompetanse og kunnskap i familievernet om flerkulturelle forhold for å øke tjenestens treffsikkerhet overfor disse brukergruppene. Evalueringen viste at alle impliserte parter så svært positivt på prosjektet og hadde svært gode erfaringer.¹ Prosjektet er et godt eksempel på hvordan familieverntjenesten kan bidra til å gi et godt tilbud til foreldre med innvandrerbakgrunn, for at de lettere skal kunne mestre foreldreskapet i Norge.

¹ Danielsen, K. og Engebrigtsen, A. (2007): Regnbueprosjektet – en evaluering. NOVAs skriftsserie nr 5/07. NOVA 2007.

Familievernkontoret i Sør-Rogaland har gjennomført et prosjekt for økt informasjon og samarbeid med lokale muslimske miljøer.[154] Dette omfatter bl.a. informasjonsmøter på mottak, i introduksjonsprogrammet, i moskeer og på andre møteplasser i nærmiljøet. Det er også igangsatt kompetansehevingstiltak for familievernkontorene i fylket. Stiftelsen Kirkens Familievern har i samarbeid med Senter for interkulturell kommunikasjon kartlagt minoritetsfamiliers holdninger til, og bruk av familieverntjenesten.[155] Prosjektrapporten viser familiens sentrale betydning og rolle for personer med muslimsk bakgrunn i alle faser i livet og spesielt i forbindelse med konflikter og konfliktløsning. Videre bekreftes funn fra tidligere forskning om generell skepsis til offentlige tjenester og opplevelsen av ikke å bli forstått fra familier med innvandrerbakgrunn.

4.7.4 Familievernkontor tilpasset samiske brukere

Indre Finnmark familievernkontor tilbyr kulturelt tilpasset behandling til bl.a. den samiske befolkningen. Kontoret har tilsatt terapeuter med kompetanse innen samisk språk, kultur og uttrykksmåter. Kontoret har nærhet til befolkningen også ved bruk av utekontor, og har kjennskap til de samiske samfunnene i sitt område. Kontoret har samarbeid med og veiledning for barneverntjenesten i kommuner i dekningsområdet. Familieråd som metode inngår i tilbudet tilpasset samisk befolkning i området. Regionen har etablert Regionalt Samisk kompetansesenter (RESAK). RESAK bistår bl.a. familievernkontor i regionen med rådgivning og bistand ved behov, for å sikre kvalitet i tilbudet til samisk befolkning i regionen.

Familievernkontorene i Tromsø, Mo i Rana, Mosjøen, Finnsnes, Harstad og Alta skal også gi gode tilbud til samiske brukere i sine områder, med bistand fra RESAK.

4.7.5 Tilbud til foreldre der barna er under barnevernets omsorg

Regjeringen vil gi bedre tilbud til foreldre der barn er under barnevernets omsorg. Det hjelper barna å vite at foreldrene blir ivaretatt selv om de har mistet omsorgen. I barnevernloven har det kommunale barnevernet plikt til å følge opp foreldrene. For å styrke dette arbeidet og foreldrenes mestring, har regjeringen økt familievernets budsjetter og bedt om at det utvikles et bedre tilbud om foreldreveiledning etter omsorgsovertakelse. Bedre oppfølging av foreldrene kan bidra til å forhindre og å redusere konflikter mellom hjem og barnevern. Familieverntjenesten skal tilby hjelp til å bearbeide omsorgsovertakelsen, og utvikle foreldreferdigheter med tanke på mulig framtidig omsorgsrolle. Det er opprettet et spisskompetansemiljø ved familievernkontoret i Sør-Rogaland for oppfølging av foreldre som er fratatt omsorgen for barn.[156]

4.8 Digitalisering av tjenestetilbudet

Det arbeides målrettet og systematisk med digitalisering og forenkling for brukerne. Tilbudet om hjelp til foreldre om avtaler for felles barn etter brudd skal differensieres og digitaliseres. Det er behov for å modernisere saksbehandlingssystemet i familieverntjenesten. Ny IKT-arkitektur, utvikling av et nytt, digitalt fagsystem, nettbaserte interaktive veiledere for foreldreråd og samlivstiltak, vil redusere tidsbruken i tjenesten og gi bedre tilgjengelighet for brukerne. Det er et mål å tilby nettbasert timebestilling av par- og familieterapi, mekling, samlivskurs mv. Mer effektiv kommunikasjon med brukerne vil kunne redusere administrativt arbeid og frigjøre kapasitet til øvrige arbeidsoppgaver.

4.9 Bevaring og videreutvikling av familieverntjenestens særpreg

Regjeringens styrking og prioritering av familievernet gjenspeiles i det utvidede mandat og samfunnsoppdrag familievernet har fått de siste årene og planene for videre utvikling av tjenesten. Familievernets arbeid og kompetanse skal reflektere samfunnsendringene med et mangfold av familieformer, se kap. 2.1.3.

Samtidig er det viktig å sørge for at familievernets egenart og kjernekompetanse knyttet til par- og familiebehandling opprettholdes. Tjenesten skal fortsatt være et lavterskeltilbud som gir rask og lett tilgjengelig hjelp til familier med par- og familiekonflikter. Ordningen med offentlig og kirkelig eide familievernkontorer skal opprettholdes.

Målbevisst og planmessig informasjon om familieverntjenesten til folk flest skal senke terskelen for å søke hjelp. Dels handler dette om å gi informasjon om hva familievernkontorene tilbyr, og dels om å alminneliggjøre samlivs- og familieproblemer generelt. Familievernkontoret skal bli et naturlig sted å henvende seg for å få hjelp med vansker, konflikter eller kriser i familien. Familieverntjenesten vil slik kunne nå flere av regjeringens mål for familiepolitikken: å forebygge fastlåste konflikter mellom foreldre, forebygge samlivsbrudd, og bidra til fortsatt godt foreldreskap etter brudd.

5 Trygge familier og godt foreldreskap

Figur 5.1

Foto: Monica Strømdahl

Regjeringen bygger sin familiepolitikk på at foreldrene er de viktigste omsorgspersonene for barna. Det er først og fremst foreldrene og familien som har ansvar for å gi barn trygghet, omsorg og kjærlighet. Begge foreldrene er viktige og likeverdige omsorgspersoner for barnet. Besteforeldre, øvrige familiemedlemmer og andre foresatte er også viktige ressurser for barn, sammen med nærmiljø og lokalsamfunn.

Barn trenger kjærlige og tydelige foreldre som viser aksept, oppfordrer til medansvar, støtter barna i deres utvikling og valg, og fungerer som gode og trygge rollemodeller. Foreldreskapet er ikke tidsbegrenset; det å få og følge opp barn er et livslangt prosjekt. Barns behov for omsorg og beskyttelse starter i fosterlivet og varer til langt ut i voksenlivet.

Norske myndigheter har over lang tid satset på å utvikle gode og kunnskapsbaserte tiltak for å styrke foreldreferdigheter, familiers omsorgsmuligheter og samliv. Tilskuddsordninger, kurs, programmer, rådgivning, familieterapi og opplæring har bred forankring og aksept i velferds- og familiepolitikken. Barne- og ungdomstiltak har lenge hatt en sentral plass i offentlig politikk. Familieverntjenesten med gratis lavterskeltilbud uten henvisning fra lege og med spesialiserte terapeuter, er bortimot unikt. Norge er et av få land med krav om lovpålagt mekling ved samlivsbrudd. Barneverntjenesten har et bredt tilbud om hjelp og bistand til utsatte familier. Et viktig norsk bidrag i internasjonal sammenheng, har vært utviklingen av International Child Development Programme (ICDP) med stor utbredelse i Norge og andre land.[157] ICDP er et helsefremmende og forebyggende program som styrker omsorgen for og oppveksten til barn og unge. Det er målrettet mot foreldre og foresatte for å forsterke deres omsorgskompetanse. Se kap. 5.2.2 for en nærmere omtale av ICDP og andre sentrale omsorgsstøttende programmer som brukes i Norge.

Tidlige oppvekstbetingelser herunder sosioøkonomiske ulikheter, er mer bestemmende for fysisk og psykisk helse i et livsløpsperspektiv enn det man visste for bare ti år siden. Nasjonale og internasjonale studier på ulike fagfelt peker i samme retning.[158] Tidlig stress har effekter på foster, sped- og småbarn og seinere mental og fysisk helse. Økt emosjonelt stress under svangerskapet kan påvirke utviklingen av fosterets hjerne. Mye og hyppig stress i den første levetiden kan føre til at en person seinere i livet er mindre i stand til å takle vanskelige situasjoner. Tilknytningsadferd er det emosjonelle båndet mellom barn og omsorgsgivere. Et lite barn har nesten alltid en omsorgsperson det foretrekker framfor en annen, uavhengig av kjønn og mating. Et barns tilknytningsstil er etablert innen det er 12 måneder og er utviklet på bakgrunn av erfaringer med første omsorgsgiver(e). En persons tilknytningsstrategi fra 2-årsalder, vil gjerne være den samme som hos den unge voksne. Trygg eller utrygg tilknytning mildner eller forsterker effekten av uheldige miljøfaktorer på barnets utvikling og voksnes mestring. National Institute of Mental Health i USA konkluderte allerede for 16 år siden med at et godt foreldre-barn samspill er den viktigste psykososiale beskyttelsesfaktor for barn og unges psykiske helse.[159] Spedbarns-, barne- og ungdomspolitikken må vektlegge denne forskningen.

I dette kapitlet omtales pågående og nye tiltak for å sikre at familienære tjenester ivaretar foreldre og barn, både under svangerskapet og seinere. Foreldrestøttende tiltak, kurs og programmer gjennomgås.

Det kan være krevende å være foreldre i dagens samfunn. Det er legitimt å være rådvill i enkelte situasjoner. Lett tilgjengelige forskningsbaserte råd og veiledning kan være en viktig støtte for foreldrene. Foreldre med særskilte utfordringer skal få tilpasset hjelp og støtte. Det er viktig med et tydelig, felles verdigrunnlag og en familiepolitikk som gir rom for forskjellighet, men som samtidig setter klare grenser for hva som står i motstrid til grunnleggende verdier i samfunnet. Dette har betydning for hvilke råd myndighetene bør formidle og hvilken informasjon foreldreveiledningsprogrammer skal inneholde.

5.1 Investeringer i familiene er samfunnsøkonomisk lønnsomt

Gode nære relasjoner påvirker psykisk og fysisk helse i sterkere grad enn tidligere antatt. Oppvekst med alvorlig stress gir økt risiko for sykdom i voksen alder.[160] Relasjonsskader har en tendens til å bli overført mellom generasjoner. Kvaliteten i samlivet påvirker foreldreskapet, og kvaliteten i foreldreskapet påvirker barna. Det er viktig med gode og lett tilgjengelige tjenester for å styrke kvaliteten i samliv, samt forebygge samlivskonflikter og samlivsbrudd. Om foreldre er usikre eller har ekstra utfordringer i foreldreutøvelsen, så skal foreldrestøttende tiltak være lett tilgjengelig.

Råd og veiledning gis i form av programmer, kurs og som nettbaserte tjenester. Mange programmer og kurs er internasjonalt anerkjent, evaluert og tilpasset norsk virkelighet, se kap. 5.2.2. I de nordiske land legges gjerne et folkehelse- og forebyggingsperspektiv til grunn for foreldrestøttene arbeid. Det foreligger dokumentasjon om at foreldrestøtte også gir samfunnsøkonomisk gevinst.

Bufdir arbeider med å følge opp en samfunnsøkonomisk analyse om tidlig innsats for utsatte sped- og småbarn.[161] Analysen vektlegger behov for kompetanseheving når det gjelder det å oppdage risiko. Bufdir har samarbeidet med Helsedirektoratet i fem år om det kompetansehevende tilbudet Tidlig Inn.

Det er grunn til å tro at den norske befolkning har mye å vinne på at den universelle foreldrestøtten styrkes, et resonnement som gjerne kalles forebyggingsparadokset. Forebyggingsparadokset går ut på at et tiltak med beskjeden virkning som rettes mot mange, totalt sett vil kunne ha langt større effekt enn tiltak som har stor og målbar virkning på noen få.[162]

Boks 5.1 Tidlig inn

Tidlig inn er et godt eksempel på opplæringstilbud for tidlig intervensjon rettet mot familier og barn. Målgruppen er kommunalt ansatte som i det daglige møter småbarnsforeldre, gravide og deres partnere. Det gis opplæring i konkrete metoder og samtaleteknikk, og anbefalinger om tverrsektoriell samhandling i oppfølging av brukerne. Bufdir og Helsedirektoratet er ansvarlige for tilbudet. De ansatte skal ha mot og ferdigheter til å spørre om alkohol, psykisk helse og vold, og ferdigheter til å følge opp svarene fra den enkelte, familien og barna. Tilbudet er under evaluering og rapport vil foreligge våren 2016.

Det forebyggende arbeidet starter allerede i svangerskapet hvor grunnmuren for foreldrenes tilknytning og omsorg for barnet bygges. Helsestasjonene kan tidlig oppdage familier med behov for særskilt oppfølging.[163] Ansatte som møter familier under svangerskapet og i småbarnsfasen får opplæring i å spørre om vanskelige forhold som rusbruk, psykiske vansker eller lidelser, vold og sammensatte problemer. De ansatte skal også utvikle kompetanse i konkret oppfølging tilpasset den enkelte familien eller personen, i et tverrsektorielt samarbeid i kommunen. Koordinert og forpliktende samarbeid mellom hjem, helsestasjon, barnehage, skole, NAV-kontor, familievern, barnevern, Barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk (BUP) og politi er viktig for å avdekke vold og overgrep så tidlig som mulig, og forhindre at barn og foreldre blir kasteballer mellom etater og ulike tilbud, se kap. 9.

Programmet Nurse-Family Partnership legger vekt på å følge opp familier som trenger ekstra støtte fra tidlig i svangerskapet, se boks 5.8. Målet er å gi ekstra støtte til unge foreldre med særskilte utfordringer som får sitt første barn.[164]

Nordisk samarbeid har i noen grad tatt opp spørsmålet om familie- og foreldrepolitikk. Studien Robuste samliv fra 2013, utført av Rambøll AS på oppdrag fra Bufdir, har presentert en kunnskapsstudie av foreldrestøttende tiltak i de fem nordiske land. Studien går grundig gjennom funn knyttet til i alt 37 ulike programmer og vurderer holdbarheten i forskningen.

I Danmark har Rambøll AS levert en rapport om de økonomiske konsekvensene på området «udsatte børn og unge» ( i alderen 0–18 år) med særlig behov for støtte og oppfølging på bakgrunn av atferds- og tilpasningsproblemer, skolefrafall, disharmoniske familier, omsorgssvikt og foreldre med problematisk bruk av rusmidler.[165] Rapporten viser at livsforløpene til utsatte barn og unge skiller seg markant fra ikke-utsatte, både hva gjelder utdanning og yrkesmessige forhold samt for rusmisbruk og kriminalitet. Det er store fordeler ved å legge om innsatsen til forebyggende tiltak. Rambølls kalkyle viser at den danske stat ville kunne spare 29,5 milliarder kr årlig dersom utsatte barn og unge raskt hjelpes tilbake til et normalt livsløp med støtte til å gjennomføre skolegang o.a.

Den danske Socialstyrelsen tok i 2010 initiativ til å utvikle en «oppsporingsmodell» med en idékatalog til kommunene for å kunne oppdage utsatte barn på et tidlig tidspunkt. Arbeidet foregikk i et samarbeid mellom Det nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyse og Forskning (KORA), Udviklingsforum og en rekke utvalgte kommuner. Danmarks Evalueringsinstitut har vært tilknyttet for å støtte kommunenes løpende egenevaulering. En forutsetning for å oppdage problemer tidlig, er å lære voksne som omgås barn å se selv små signaler om at de ikke trives. En tidlig innsats kan bety å unngå at utsatte barn tas ut av hjemmet. Prosjektet viser også til at omsorgovertakelser fører til svært store utgifter for kommunene.[166]

Sverige har et politisk overordnet mål om at alle foreldre skal tilbys både universell og særskilt innrettet støtte til foreldreskapet. Foreldrestøtte defineres som en aktivitet som gir foreldre kunnskap om barns helse, emosjonelle-, kognitive- og sosiale utvikling, styrker foreldres sosiale nettverk og relasjonene mellom foreldrene. I en rapport fra den svenske Folkhälsomyndigheten undersøkes den økonomiske gevinsten av satsingen på ulike kurs og programmer i Sverige ut i fra et kommunalt perspektiv.[167] En konklusjon er at bruken av selektive foreldrestøtteprogrammer (rettet mot sårbare grupper barn og familier som står i fare for alvorlig problemutvikling) reduserer kommunens kostnader til behandling av familier med samspillsproblemer. Rapporten sier at man får i gjennomsnitt to kroner tilbake av hver investerte krone sett på ett- til toårsbasis.

Sverige har siden 2009 hatt en nasjonal strategi om utvikling av foreldrestøttende tiltak: «En vinst för alla».[168] Strategien fastlegger et overordnet politisk mål om foreldrestøtte til alle med barn under 18 år. Hovedvekten er lagt på universell primærforebyggende foreldrestøtte, i tråd med et helseforebyggende perspektiv. Det er lensstyrelser, landsting og kommuner som skal tilrettelegge og tilby råd, veiledning, programmer og kurs. De fleste kommuner i Sverige tilbyr nå foreldrestøttende kurs innenfor egne økonomiske rammer. Kommunene trekker med barnehager, skoler, studieforbund, familiesentraler, Svenska Kyrkan, frivillige organisasjoner, introduksjonsenheten (for nyankomne asylsøkere og flyktninger) samt SFI (svenskundervisning for innvandrere) i arbeidet. Noe av rådgivningen er web-basert. I følge det svenske Socialdepartementet er det fortsatt (2015) en utfordring å nå ut til både fedre og mødre, utenlandskfødte foreldre, og familier i alle økonomiske sjikt.

Boks 5.2 Et eksempel på foreldreveiledning fra Stockholm kommune

Stockholm kommune har utviklet det som kalles en Plus Trappstegsmodell.¹ Første trappetrinn er et universelt forebyggende kurstilbud og gis til alle foreldre med barn i førskole og skolealder, samtidig som barn og foreldre med særlige utfordringer kan fanges opp. Trinn to er mer selektivt orienterte tilbud, for å kunne gi tidlig innsats i skole og førskole for barn og foreldre som trenger det. Trinn tre er indikert (rettet mot grupper med høy risiko for problemutvikling) behandling gjennom ulike programmer.

Siden 2012 har 6 000 foreldre gjennomgått Alla Barn i Centrum (ABC) (3–12 år) etter at innbydelse gikk ut til 115 000 familier. Stockholm kommune deler kunnskap og erfaringer med 70 andre kommuner som også tilbyr ABC og trappetrinnsmodeller. 96 prosent av foreldrene som deltok i Stockholm sier at programmene har hatt en positiv påvirkning på relasjonene mellom barn og foreldre og 97 prosent sier at de vil anbefale kursene til andre foreldre.2

¹ Modellen bygger på en helseøkonomisk analyse av det universelle ABC- programmet (Alla Barn i Centrum) og det selektive foreldrestøtteprogrammet Komet (KOmmunikationsMETod).

² Kilde: Stockholms Stad, Mia Lissvik/Christina Sallkvist i et møte med Barne,- likestillings- og inkluderingsdepartementet 11.november 2015.

5.1.1 God familiepolitikk er god folkehelsepolitikk

Folkehelsearbeidet har som mål å påvirke samfunnsutviklingen i helsevennlig retning i alle livets faser. Det innebærer at en god familiepolitikk også er god folkehelsepolitikk. I tillegg til den generelle familiepolitikken skal det legges vekt på målrettet forebyggende tverrfaglig arbeid rettet mot utsatte familier med utgangspunkt i barnet og den enkelte families behov. Barn og familier som trenger det, skal få rask og tilpasset hjelp. Forebyggende og foreldrestøttende tiltak skal ha plass i arbeidet.

Regjeringen vil utvikle en folkehelsepolitikk som skaper muligheter og forutsetninger for at hver enkelt skal kunne mestre sitt eget liv. Psykisk helse skal integreres som en likeverdig del av folkehelsearbeidet. Flere skal oppleve god psykisk helse og de sosiale forskjellene i psykisk helse skal reduseres. Det skal legges mer vekt på forhold i omgivelsene som fremmer mestring, tilhørighet og opplevelse av mening.

Kommunene har etter folkehelseloven ansvar for å fremme befolkningens helse, trivsel, gode sosiale og miljømessige forhold og bidra til å forebygge psykisk og somatisk sykdom, skade eller lidelse. Kommunale myndigheter skal sørge for utjevning av sosiale helseforskjeller og bidra til å beskytte befolkningen mot faktorer som kan ha negativ innvirkning på helsen. Kommuner som har deltatt i opplæringsprogrammet Tidlig inn søker om midler gjennom tilskuddsordningen Foreldrestøttende tiltak i kommunene til å styrke sitt tilbud til foreldre som trenger oppfølging.

I Meld. St. 19 (2014–2015) Folkehelsemeldingen. Mestring og muligheter har regjeringen varslet at det skal settes i gang et utviklingsarbeid med sikte på å etablere et program for folkehelsearbeid i kommunene. Formålet er å bidra til en langsiktig styrking av kommunenes arbeid med å fremme befolkningens helse. Programmet skal rettes inn mot psykisk helse og rusforebygging. Barn og unge skal være en prioritert målgruppe. Programmet vil være et viktig virkemiddel for å integrere psykisk helse i det lokale folkehelsearbeidet.[169]

Foreldres levevaner er et viktig premiss når barn og unge orienterer seg mot egen bruk av rusmidler og tobakk, og danner levevaner knyttet til kosthold og fysisk aktivitet, søvn og stress.

God og trygg omsorg for barn innebærer at foreldre er trygge i foreldrerollen og har kunnskap og kompetanse om gode levevaner. Regjeringen vil gjennom folkehelsepolitikken skape muligheter og forutsetninger for at det skal bli enklere å velge sunt. Som oppfølging av Meld. St. 19 (2014–2015) er det satt i gang arbeid med en tverrdepartemental handlingsplan om kosthold rettet mot familiene. Begrunnelsen er at mat- og måltidsvaner etableres tidlig. Planen ferdigstilles tidlig i 2017.

Ulykker inntreffer der mennesker oppholder seg og ferdes. Hjemmet og i familien er det vanligste skadestedet, spesielt for de yngste barna og de eldste i befolkningen. Rundt 30 prosent av alle ulykker med personskader skjer i hjemmet.[170] Helsedirektoratet har utviklet informasjon om å forebygge ulykker. Sikkerhet i hjemmet inngår i helsestasjonens oppfølging av familien.

Dødsfall som følge av ulykker blant barn (0–17 år) har blitt betydelig redusert i perioden fra rundt 1950 til i dag, både blant jenter og gutter.[171] Det er imidlertid en bekymring at smart-telefoner øker muligheten for voksne til å bli uoppmerksomme når de passer barn. Data fra USA viser en økning i barneulykker på 5 prosent fra 2007–2010 for barn fra 5–9 år, men det er for tidlig å si om dette er en vedvarende trend.[172]

Psykisk helse og forebyggende arbeid skal prioriteres sterkere i helsetjenesten. Psykologkompetansen i kommunene skal styrkes og helsestasjons- og skolehelsetjenesten videreutvikles.

Det skal rekrutteres flere psykologer til kommunene gjennom å lovfeste kommunens plikt til å ha psykologkompetanse, tidligst fra 2020. Regjeringen har innført en ny finansieringsordning for psykologer i kommunen, og legger til rette for 150 nye psykologårsverk i 2016.

Begge foreldre skal få dekket reiseutgifter når barnet deres legges inn på institusjon. Dette gjelder selv om foreldrene ikke bor sammen. Dette er en av endringene i de nye reglene for pasientreiser som er vedtatt, med sikte på ikrafttreden i 2016.

5.1.2 Primærhelsetjenestenes betydning for familiene

Primærhelsetjenesten møter alle familier i ulike livsfaser. Primærhelsetjenesten omfatter forebyggende, behandlende, lindrende og rehabiliterende tjenester. Familiene møter i særlig grad de forebyggende tjenestene gjennom helsestasjons- og skolehelsetjenesten og tannhelsetjenesten. Et viktig formål for disse tjenestene er å veilede og trygge familiene.[173]

Målet er å sikre at enhver skal ha trygghet for at gode helsetjenester er tilgjengelige når det trengs. Gjennom mer målrettet forebyggende arbeid i primærhelsetjenesten og styrket tverrfaglig arbeid, vil familiene være i bedre stand til å ta gode valg.[174]

Enkelte tjenester, som fylkeskommunenes tannhelsetjeneste og helsestasjonstjenesten, har et oppsøkende ansvar som sikrer at det tas kontakt med alle familier og gis tilbud om møte med tjenesten. I helsestasjonstjenesten tas førstegangskontakt rett etter fødsel, i tillegg ytes tjenester overfor gravide som selv oppsøker helsestasjonen. Tannhelsetjenesten tar førstegangskontakt når barn er ca. tre år gamle, deretter innkalles barnet jevnlig til undersøkelse og behandling. Begge tjenester arbeider med risikovurderinger, og følger særlig opp barn og unge som trenger omfattende innsats. Begge tjenester har også et samarbeid med barnevernet.

Det er urovekkende mange unge som rapporterer om psykiske plager.[175] Den nasjonale ungdatarapporten fra 2015 sammenstiller svar fra 156 000 ungdommer i alderen 13 til 19 år, i perioden 2012–2014.[176] Undersøkelsen viser samme hovedtendens som tidligere år: ungdom i Norge har det stort sett veldig bra, men det er mange som bekymrer seg mye og opplever stress og plager i hverdagen, se kap. 2.1.6.

En del barn vokser opp i familier preget av rusmiddelproblemer, omsorgssvikt, vold i familien, overgrep, alvorlig psykisk sykdom og skilsmisser med høyt konfliktnivå. Slike omstendigheter avdekkes ofte sent, og mange barn og familier får ikke den hjelpen de har behov for. For å avdekke problemer, hjelpe barna, ungdommene og deres familier raskt, må mange aktører samarbeide og opptre koordinert.

Folkehelseinstituttet har anslått at 450 000 barns påvirkes av foreldrenes psykiske vansker eller rusmiddelbruk. Tallet kan være noe høyere når barn som er utsatt for vold i nære relasjoner tas med, se kap. 9. Det har i lengre tid vært betydelig interesse for barn som pårørende, og det er foretatt endringer i Helsepersonelloven og spesialisthelsetjenesteloven. Pårørende og frivillige bør få en større og tydeligere plass i helse- og omsorgstjenesten.[177] Det er et mål å videreføre arbeidet med en aktiv og framtidsrettet pårørendepolitikk.

Helsestasjons- og skolehelsetjenesten har stor oppslutning i befolkningen, og når flere i målgruppen enn andre helsetjenester. Det er bred politisk enighet om tjenestenes viktighet og regjeringen har gjennom flere år styrket denne.[178] Samarbeidet med foreldre og foresatte om barns beste er grunnleggende og avgjørende. Samarbeidet starter for mange allerede under svangerskapet og gjennom svangerskapsoppfølgingen. Folkehelseinstituttet (FHI) undersøkte risikofaktorer for angst og depresjon hos gravide (et utvalg på 50 000) og deres partnere.[179] Blant de 37 faktorene FHI undersøkte, utgjorde lav tilfredshet med parforholdet den viktigste risikoen for å bli engstelig eller deprimert under graviditeten. Tilfredshet med parforholdet virket som en «buffer» mot belastninger som bl.a. somatisk sykdom, lav inntekt og vanskelige arbeidsforhold. Kvinner som opplever et godt parforhold takler mer belastning på andre områder uten å bli engstelige og deprimerte.[180]

Regjeringen vil i 2016 legge fram en samlet strategi for seksuell helse der bl.a. tiltak for å forebygge seksuelt overførbare infeksjoner og uønskede svangerskap vil inngå.[181] Norge har en lav andel tenåringssvangerskap sammenliknet med andre land. God og omsorgsfull veiledning fra helsesøster/helsestasjonen i kombinasjon med lett tilgjengelig prevensjon, har gitt gode resultater. Antall svangerskapsavbrudd er halvert i aldersgruppen 15–19 år fra 1990 til 2014. I internasjonal målestokk har norske kvinner god reproduktiv helse. Dette har sammenheng med høyt utdanningsnivå og kvinners status og selvbestemmelse i helsespørsmål. Mødredødeligheten i Norge er svært lav, og det finnes nasjonale retningslinjer for svangerskap-, fødsels- og barselomsorg. Norske menn har også god reproduktiv helse.

Helse- og omsorgsdepartementet skal i 2016 legge fram en ungdomshelsestrategi der målgruppen er ungdom og unge voksne mellom 13–25 år. Den skal bl.a. belyse hvordan man sikrer tilgjengelighet, kapasitet og godt koordinerte tjenester, herunder også nettbaserte tjenester til ungdom. Barn og unges egne erfaringer og synspunkter skal stå sentralt i utarbeidelsen av strategien.

I Oslo finnes også en byomfattende helsestasjon for LHBT-ungdom som kan gi råd og veiledning og er en trygg samtaleplass.

Boks 5.3 Seksuell og reproduktiv helse

Verdens helseorganisasjon (WHO) definerer seksuell og reproduktiv helse slik: A state of physical mental, and social well-beeing in relation to sexuality. God seksuell og reproduktiv helse forutsetter en positiv og respektfull tilnærming til seksualitet. Seksuell autonomi og mestring er nødvendig for å gi unge seksuell handlingskompetanse, og mulighet til å ha gode og sikre seksuelle opplevelser og relasjoner uten å oppleve tvang, diskriminering eller vold. WHO lanserte i 2015 en helsestrategi for Europas barn og unge (2015–2020) som indikerer at 25 prosent av 15 åringene har hatt samleie, og i noen land mer enn 30 prosent uten å bruke noen for prevensjon. I tillegg rapporterte the European Centre for Disease Prevention and Control (ECDC) at klamydia ble funnet hos mer enn to tredjedeler (68 prosent) av unge mellom 15 og 24 år. Høyest var tallet blant unge kvinner. WHO sier at foreldres involvering med de unges helse må bli sterkere, i et samspill med særskilte helsetjenester for ungdom. Skolene og sosiale medier må brukes mer og bedre.

Regjeringen understreker i Meld. St. 26 (2014–2015) Fremtidens primærhelsetjeneste betydningen av gode, samlokaliserte tjenester. Samkjørt personell bidrar til å utforme tjenestene mer helhetlige til beste for brukerne. En fragmentert organisering av helse- og omsorgstjenester rammer de mest utsatte brukerne og deres familier. Mange foreldre og foresatte får et stort koordineringsansvar og en vedvarende omsorgsfunksjon når de får et barn med spesielle behov. Pårørende representerer kontinuitet og stabilitet der fagpersoner kommer og går gjennom et helt liv.

Boks 5.4 To gode eksempler på samordning av tjenester

Sunnfjord medisinske senter er et relevant eksempel på samordning der mange ulike tjenester er lokalisert under samme tak. Når tredje byggetrinn er ferdig, vil de kommunale helsetjenestene i Florø, dvs. helsestasjon, fastleger, fysio- og ergoterapitjenester, samt NAV bli samlokalisert med spesialisthelsetjenester, poliklinikker og ambulansesentral. Senteret har også et godt samspill med hjemmesykepleien.

Et annet eksempel på en felles organisering, er Barne- og familieenheten i Asker kommune (BFE) som har ansvaret for barn og unge i alderen 0–24 år, og deres familier. BFE ble etablert i 2011, der 15 ulike tjenester fra sju virksomheter og to sektorer ble organisert i en enhet for å styrke samhandlingen og det tverrfaglige samarbeidet og bedre koordinering i kommunen. Det er etablerert et mottak åpent for målgruppen fem dager i uken.

For å imøtekomme familiers behov for mer sømløse oppfølgingsforløp, samordnete tjenester og økt tilgjengelighet, har mange kommuner samlokalisert typisk familienære tjenester i familiesentre eller Familiens hus.

De kommunene som har organisert samarbeidet om barn og familier i familiesentre eller Familiens hus, har bedre forutsetninger for å møte behovet for helhetlige og koordinerte tiltak for barn og familier. Målet er at familiene skal møte en samlet og familiestøttende tjeneste i ett og samme hus. Sentrene fungerer også som døråpnere til øvrige deler av hjelpetjenestene. Den samlokaliserte enheten omfatter ofte den lokale helsestasjonen, inkludert svangerskapsomsorg, åpen barnehage, forebyggende pedagogisk-psykologisk tjeneste og gjerne det kommunale barnevernet. Noen steder inngår også familievernkontoret i dette samarbeidet. Andre tjenester kan inkluderes ut fra brukernes behov, kommunens prioriteringer og tilgjengelige ressurser. På landsbasis er det organisert familiesentre i om lag 133 kommuner. Det pågår et forskningsprosjekt ved Universitetet i Tromsø, som bl.a. ser på hvordan ansatte i familiens hus opplever arbeidet sitt, samhandling, ledelse og kvalitet på tjenestene som leveres. Prosjektet ser på hvorvidt det er en sammenheng mellom de ansattes og brukernes vurdering av tjenestetilbudet. Forskningsprosjektet går over fire år, fra 2014 til 2018.

Modellkommuneforsøket (2007–2014) er et eksempel på samordnet forebyggende arbeid for barn til psykisk syke og barn av foreldre som har rusmiddelproblemer. Erfaringene fra forsøket viser at gode kommunale modeller bidrar til mer systematisk og kunnskapsbasert identifikasjon og oppfølgning. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har gitt Bufdir ansvar for å følge opp modellkommuneforsøket gjennom tilskuddsordningen: Utvikling av modeller for identifikasjon og oppfølging av psykisk syke og barn av foreldre som misbruker rusmidler. Kommuner kan søke om midler for å utvikle systematiske modeller.

Bedre tverrfaglig innsats (BTI) er en samarbeidsmodell hentet fra Socialstyrelsen i Danmark, som er prøvd ut i Norge fra 2011–2014. Modellens mål samsvarer med modellkommuneforsøkets mål om å få til bedre koordinering av arbeidet rettet mot målgruppen: barn som vekker bekymring. BTI skal forhindre oppfølgingsbrudd og styrke de ulike etatenes koordinering av hjelpetiltak for barn, unge og foreldre som trenger bistand og oppfølging. Den danske modellen ble utviklet for barn og unge i familier med rus og/eller psykiske helseproblemer, men viser seg å være hensiktsmessig for en bredere målgruppe. Helsedirektoratet har etablert en tilskuddsordning kommuner kan søke midler fra for å videreutvikle denne samarbeidsmodellen i norsk sammenheng.

Norge er preget av en desentralisert oppgaveløsning som skal møte brukerne lokalt. Kommunene spiller en helt avgjørende rolle i offentlig forvaltning og gjennomføring av velferdspolitikken. Familierettet forebyggingsarbeid må foregå så nær målgruppene som mulig, der folk bor og lever. De fleste velferdstilbud organiseres i et samarbeid mellom kommunale myndigheter, staten og frivillig sektor. NAV-kontoret er en sentral velferdsaktør i kommunen fordi folketrygdens basisytelser forvaltes her, se kap. 7. og 8.

5.1.3 Barneverntjenesten

Barneverntjenestens hovedoppgave er å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid, og å bidra til at barn og unge får trygge oppvekstkår. Barnevernets ansvar og arbeidsoppgaver er regulert i barnevernloven. Når familieomsorgen ikke strekker til, kan foreldrene og barna motta hjelpetiltak i familiens eget hjem for kortere og lengre perioder. Hensikten er å bidra til en positiv utvikling i familien.

Barneverntjenesten skal sørge for at barn og unge får medvirke i alle forhold som berører dem. Barn og unges rett til deltakelse og medvirkning er regulert og lovfestet i både barnelov og barnevernlov. Det skal tilrettelegges for samtaler med barn. Barnesamtalen er en kjent metode for å snakke med barn (se også kap. 4.4.2 om barns deltakelse i mekling ved samlivsbrudd). BLD har støttet arbeidet med å implementere barnesamtalen i Aust- og Vest-Agder i 30 kommuner. Fylkesmannsembetene har i tre år fått støtte for å tilby kommunale faggrupper kurs i å samtale med barn om vold og overgrep.

Samarbeidet med øvrige familienære tjenester i kommunene er viktig. Bufdir arbeider aktivt for å legge til rette for et godt samarbeid mellom den regionalt organiserte familieverntjenesten, statlig og kommunalt barnevern og andre tjenester.[182]

Lokalt barnevern samarbeider med familievernkontorene. Dels gjelder dette i saker der begge instanser er involvert i samme familie, og dels for å gi veiledning og drive kompetanseutveksling. En uttalt mål i samarbeidet mellom familievern og barnevern er å øke kvaliteten for brukerne innenfor begge tjenestene. Familieverntjenesten har metoder og kompetanse som er til nytte for barn og familier i krise.[183] En videreutvikling av samarbeidet mellom de to tjenesteområdene vil være forebyggende for familier i risikosonen og kan forhindre omsorgsovertakelse. Stortinget har bedt om at samarbeidet mellom familievernet og øvrige kommunale tjenester, blir forpliktende og mer systematisk organisert. Regjeringen vil følge opp dette på egnet måte, se kap 4.6.

Tidlig hjelp og støtte til foreldre og barn

Risikofaktorer som kan føre til en uheldig utvikling hos et barn må oppdages og kartlegges så tidlig som mulig, og følges opp med gode tiltak av barnevernet og andre tjenester. Små barn er mer påvirkelige og mottakelige for hjelp enn eldre barn. Jo tidligere hjelpetiltak settes inn, desto bedre er prognosen for en positiv utvikling for familien og barnet, slik at omsorgsovertakelse kan unngås. Dette krever et godt samarbeid mellom alle kommunale tjenesteytere som er i kontakt med barnet og foreldrene: helsestasjoner, barneverntjeneste, barnehage, skole, regional familieverntjeneste, fylkeskommunens tannhelsetjeneste og andre aktuelle etater. Regionsenter for barn og unges psykiske helse (RBUP) Øst og Sør har fått i oppdrag å kartlegge og gi anbefalinger for virksomme og kvalitetssikrede utredningsmetoder. En kunnskapsoversikt over virksomme intervensjonsmetoder for utsatte sped- og småbarn skal være ferdig våren 2016.

Barneverntjenesten i en kommune har plikt til å gi opplysninger til barneverntjenesten i andre kommuner dersom en familie flytter, når det er grunn til å tro at et barn blir mishandlet i hjemmet eller det foreligger andre former for omsorgssvikt. Familienes nye kommune skal også varsles dersom barnet har behov for videre oppfølging fra barnevernet, og familien allerede mottar tiltak.

Barneverntjenesten har et særlig ansvar for å sikre at barn som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid. For å ivareta denne oppgaven er barneverntjenesten avhengig av at de som er bekymret for barn melder fra om dette. Alle offentlige tjenester og instanser, og en rekke profesjonsutøvere har en lovpålagt plikt til å gi opplysninger til barnevernet ved alvorlig bekymring for et barn. Opplysningsplikten gjelder når det er grunn til å tro at et barn blir mishandlet i hjemmet, ved andre former for alvorlig omsorgssvikt og når et barn har vist vedvarende alvorlige atferdsvansker.

Opplysningsplikten til barnevernet skal forenkles og klargjøres, se tiltak 15 i tiltaksplanen En god barndom varer livet ut. Formålet med dette er å øke ulike myndigheters og yrkesutøveres oppmerksomhet om, forståelse og etterlevelse av opplysningsplikten til barnevernet. Arbeidet skal også omfatte spørsmål om formidling av opplysninger fra personell som yter helse- og omsorgstjenester til barneverntjenesten ved bekymring for gravide som har en livsførsel som kan skade ufødte barn. Personell som yter helse- og omsorgstjenester har i dag ingen plikt til å melde fra til barneverntjenesten ved bekymring for ufødt liv. De kan imidlertid gi opplysninger dersom den gravide kvinnen samtykker til dette.

Helsekortet følger barnet fra en kommune til en annen. Dette er en pliktbestemmelse om pålegg for helsepersonell til å gi helseopplysninger om en pasient til annet helsepersonell som skal yte helsehjelp til pasienten. Selv om foreldre eller pasient motsetter seg utlevering av helseopplysninger, er det adgang til utlevering dersom tungtveiende grunner taler for det (hvis fare for liv og helse).

Hjelpetiltak i familienes hjem kan settes inn for kortere og lengre perioder, og har som mål å bidra til positiv endring i familien. Hjelpetiltak som ofte brukes av barnevernet er foreldrerådgivning, veiledning, støttekontakt, barnehageplass og avlastningshjem. I noen tilfeller kan det være aktuelt med parallelle innsatser fra familieverntjenesten.

Eksempler på slike hjelpetiltak er foreldre- og samspillsveiledning. Ved behov kan det også gis opphold i et senter for foreldre og barn. Mange av familiene som gis bistand i hjemmet, trenger hjelp til å gjenopprette gode relasjoner slik at familielivet fungerer bedre. Tiltak som har vist resultater er bl.a. Familieråd, Parental Management Training Oregon (PMTO), Multisystemisk Terapi (MST), Funksjonell familieterapi (FFT) og MultiFunC, se kap. 5.2.2.

Boks 5.5 Parenting Young Children (PYC)

Parenting Young Children (PYC) er et program som er tilpasset foreldre med utviklingshemming. Barnevernstjenestene møter foreldre med utviklingshemming og kan være bekymret for foreldrenes evne til å ha tilstrekkelig omsorg for sine barn. Høgskolen i Telemark har, sammen med det kommunale barnevernet, utprøvd en norsk versjon av foreldreveiledningsprogrammet og testet det i 4–6 aktuelle familier. PYC er organisert rundt ukentlige møter/trening i familiens hjem, og er gjennomført i 2014 og 2015.

Erfaringer viser at offentlige tjenester ofte kommer seint inn med hjelp til foreldre med utviklingshemming. Det er viktig at disse foreldrene får bistand i tide og hjelp til å mestre familiesituasjonen. Tjenestenes utgangspunkt er barnets omsorgssituasjon og ikke arten av vansker hos foreldrene. Forskning viser imidlertid at selv om foreldrene har samarbeidsvilje, kan de ha problemer med å forstå.[184] Dermed kan det oppstå vansker med å foreta endringer i familien. Foreldrene kan ha utfordringer med å forstå behovet for omsorgsovertakelse og at barna ikke kan bo hjemme lenger. Samlet sett erfarer barneverntjenestene at familier der en eller begge foreldre har utviklingshemming, har omfattende og komplekse hjelpebehov. Dette betyr at tjenestene er avhengige av å samarbeide med ulike andre aktører, både i undersøkelsesfasen og rundt konkrete tiltak rettet inn mot hjemmet. Helsestasjonene og helsesøstrene er i denne sammenheng sentrale og viktige samarbeidspartnere.

Boks 5.6 Evaluering av fylkesnemndene for barnevern og sosial saker

En nylig gjennomført evaluering viser at fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker i hovedsak fungerer etter intensjonen.¹ Effektiviteten er økt, men antall saker har økt i samme periode (økningen var på 58 prosent i perioden fra 2007–2014). Evalueringen viser at saksbehandlingstiden er for lang i for mange av sakene. Nesten en av tre av ordinære saker hadde en saksbehandlingstid på over fire måneder i 2014.

Kilde: Viblemo, T. E. et al. (2015): Organisering, effektivitet og rettssikkerhet, Oxford Research/AFI/Proba Samfunnsanalyse.

Omsorgsovertakelse og fosterhjem

Noen ganger er ikke hjelpetiltak i hjemmet nok til å bedre barnets og familiens situasjon, og det er nødvendig med en omsorgsovertakelse. I slike tilfeller kan Fylkesnemnda for barnevern og sosiale saker treffe tvangsvedtak som kan omfatte omsorgsovertakelse eller fratakelse av foreldreansvar. Foreldrene kan også frivillig gå med på at barnet flytter inn i et fosterhjem eller på institusjon.

Omsorgsovertakelse innebærer at barneverntjenesten flytter barnet ut av hjemmet og overtar omsorgen. Barnevernloven hjemler omsorgsovertakelse både i situasjoner med alvorlig omsorgssvikt som er skadelig for barnet, og der det på sikt foreligger risiko for alvorlig skade hos barnet. Når det fattes vedtak om omsorgsovertakelse kan barnet flyttes i fosterhjem eller institusjon. Ved en omsorgsovertakelse kan det oppstå situasjoner hvor barn skilles fra sine søsken. I slike tilfeller skal barneverntjenesten legge til rette for samvær med søsken dersom dette er til det beste for barnet under omsorg.

Barneverntjenesten har et ansvar for å følge opp foreldrene etter en omsorgsovertakelse. Kort tid etter en omsorgsovertakelse skal foreldrene kontaktes og tilbys veiledning og oppfølgning. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har gitt ut en veileder med praktiske og konkrete retningslinjer for oppfølging av foreldre etter en omsorgsovertakelsen, se kap. 4.7.5.[185] Familievernet har de siste årene fått bevilget midler for å styrke kompetanse og kapasitet i arbeidet med å følge opp barnas foreldre etter omsorgsovertakelse. Tjenesten skal utvikle et tilbud om foreldreveiledning med tanke på mulig framtidig omsorgsrolle, og gi bedre støtte til foreldrene ved samvær med barna. Barnevernet og familievernet samarbeider på dette området, se kap. 4.7.5.

Departementet vil gå gjennom et utvalg barnevernsaker som omfatter omsorgsovertakelser og akuttvedtak. Formålet er å få et bilde av hvordan systemet virker og avdekke hva som eventuelt svikter og hvorfor svikt oppstår. Gjennomgangen skal gi kunnskap som kan brukes til å videreutvikle barnevernet.

I Norge er det lange tradisjoner for å ta vare på barn i egen familie når barna i kortere eller i lengre perioder ikke kan bo hos sine foreldre. Barneverntjenesten skal alltid vurdere om noen i barnets familie eller nære nettverk kan velges som fosterhjem. De siste årene har stadig flere barn flyttet i slektsfosterhjem. Hele 44 prosent av barna som flyttet i fosterhjem for første gang i løpet av 2014, flyttet inn i et slektsfosterhjem. Til sammen bor en av fire fosterhjemsbarn hos familie. Dette underbygger familiens og slektens betydning.

Familieråd blir brukt som metode i fosterhjemsarbeid. Antall familieråd har økt og er en metode som bør benyttes mer, se kap. 5.2.2.[186]

Regjeringen la våren 2016 fram Meld. St. 17 Trygghet og omsorg – fosterhjem til barns beste. Stortingsmeldingen skal bidra til en bedre og mer stabil hverdag for fosterbarna, deres foreldre og fosterfamiliene. Temaer som berøres er rekruttering, veiledning, oppfølging, rammebetingelsene til fosterforeldrene, og andre aktuelle spørsmål i fosterhjemsomsorgen.

Det tas også sikte på å framlegge en lovproposisjon for Stortinget i 2017 om ansvars- og oppgavefordelingen mellom statlig og kommunalt barnevern.

Familier med innvandrerbakgrunn i barnevernet

Barnevernloven gjelder for alle barn som oppholder seg i Norge, uavhengig av barnets statsborgerskap, oppholdsstatus eller bakgrunn. Rundt 80 prosent av tiltak som settes inn for å hjelpe barn er frivillige hjelpetiltak. Ved omsorgsplasseringer skal det tas hensyn til barnets bakgrunn, språk og kultur.

Manglende tillit til barnevernet har lenge vært et tema. Regjeringen har satt inn enn rekke tiltak for å bedre situasjonen. Kultursensitiviteten hos barnevernsansatte skal økes og forståelsen om barnevernets mandat og rolle hos familier med innvandrerbakgrunn skal heves.

Barnevernet hjelper stadig flere. Vel 5 100 norskfødte barn og unge med innvandrerforeldre og drøyt 7 300 innvandrere mottok tiltak fra barnevernet i 2012. Råd og veiledning er det vanligste tiltaket. SSB skiller mellom de som selv har innvandret og norskfødte med innvandrete foreldre. I løpet av 2012 var det 53 198 barn og unge i aldersgruppen 0-22 år som mottok tiltak fra barnevernet. Det vil si at 3,7 prosent av alle barn og unge fikk tiltak fra barnevernet dette året. Av disse 7 331 var innvandrere (7,6 prosent) og 5 136 norskfødte barn og unge med innvandrerforeldre (5,0 prosent). Andelen barn uten innvandrerbakgrunn var 40 244 (3,2 prosent). Siden 2009 har antallet barn med tiltak økt i alle kategorier. I den første kategorien inngår enslige mindreårige flyktninger, som etter bosetting i en kommune, svært ofte gis tiltak etter barnevernloven. Barnas landbakgrunn gjenspeiler dette: Afghanistan ligger høyest, etterfulgt av Somalia og Irak.[187]

Gjennomgang og forenkling av barnevernloven

Regjeringen nedsatte i november 2014 et lovutvalg som skal gjennomgå barnevernloven. Utvalget skal se på hvordan barnevernloven kan forenkles og gjøre den mer tidsriktig. Målet er å bedre rettssikkerheten for barna og skape et mer forståelig regelverk. Utvalget skal særlig vurdere hvordan barnevernloven kan tilpasses ulike familiemønstre, herunder om det bør innføres hjemmel til å fastsette tvangstiltak overfor samværsforelder alene. Problemstillinger i skjæringspunktet mellom barneloven og barnevernloven skal identifiseres og utredes, og eventuelle lovendringer vurderes. Utvalget skal videre vurdere hvilken rolle barneverntjenesten bør ha i foreldretvister etter barneloven, og vurdere lovendringer hva gjelder samvær. Spørsmål av betydning for en eventuell rett til samvær med søsken og besteforeldre skal vurderes særskilt. Utvalget skal levere sin utredning i 2016.

Barnevernloven ble endret våren 2015 for å gi barneverntjenesten større adgang til å gi nødvendige hjelpetiltak til barn og foreldre, også uten foreldrenes samtykke, jf. Prop 72 L (2014–2015). Formålet med lovendringen er å bedre situasjonen til barnet og forebygge mer inngripende tiltak som omsorgsovertakelse. En utvidelse av adgangen til å pålegge hjelpetiltak kan bidra til at flere barn får rett hjelp til rett tid. Hensynet til barna må veie tyngst, og derfor skal ikke foreldre kunne avvise nødvendig hjelp. Lovendringen trådte i kraft 1. april 2016.

5.2 Samliv og foreldreskap

Regjeringen prioriterer å legge til rette for at flere barn og foreldre skal ha et stabilt og godt familieliv. Mødre og fedre skal kunne styrke foreldreskapet sitt gjennom informasjon, råd og veiledning. De som trenger det skal få tidlig hjelp til å forebygge samlivskonflikter.

Regjeringen har styrket de forebyggende familieverntilbudene. Det er et mål å videreutvikle kapasiteten i samlivskurstilbud og foreldrestøttende tiltak.

Bufdir har faglig ansvar for både samlivstiltak og det foreldrestøttende arbeidet. Direktoratet arbeider med å styrke og oppdatere kunnskapsgrunnlaget på begge områder, og forvalter tilskuddsordningene som bl.a. går til samlivstiltak og foreldrestøttende tiltak.

Godt foreldreskap forutsetter bevisste foreldre og gode samliv. Velfungerende og stabile parforhold og trygge aleneforeldre gir de beste forutsetninger for å sikre barn omsorg og gode utviklingsmuligheter. Par- og samlivstiltak er viktige for å forebygge at barna må bære konsekvensene av konflikter mellom foreldre. Familievernkontoret er et sted å henvende seg for å få hjelp med samlivsvansker, se kap. 4. Samtidig kan foreldre som ønsker det, få hjelp til å fungere bedre som foreldre. Samlivskurs tilbys av ulike aktører, også frivillige organisasjoner. Det offentlige gir tilskudd til organisasjoner og institusjoner som tilbyr forebyggende samlivstiltak.

Det er dokumentert at foreldre som ikke mestrer foreldreoppgaven kan bli bedre gjennom opplæring og veiledning.[188] Målet er å støtte og styrke foreldrene i deres rolle som oppdragere og omsorgspersoner med tanke på å forebygge psykososiale vansker og fastlåste negative samhandlingsmønstre. Det skilles mellom tre ulike typer foreldrestøttende tiltak: 1) Universell foreldrestøtte som omfatter rådgivning, veiledning og støtte rettet mot alle foreldre, 2) Selektert foreldrestøtte handler om å gi veiledning og støtte til foreldre med en eller flere belastninger som går ut over barn og familiesamspillet, og 3) Indikert foreldrestøtte handler om hjelpetiltak og støtte til individuelle foreldre og barn med etablerte problemer/diagnoser.

5.2.1 Samlivskurs

Det overordnede formålet med det samlivsfremmende og forebyggende familiearbeidet er å hjelpe familier til å leve bedre sammen, forbygge samlivskonflikter og hindre familieoppløsning. Velfungerende og stabile samliv er viktige i et folkehelseperspektiv. Samlivskonflikter og samlivsbrudd kan ha store negative helsemessige, psykologiske og sosiale konsekvenser.[189] Et overordnet mål med tilskuddsordningen for samlivstiltak som administreres av Bufdir, er å støtte opp om samlivet i parforhold. Et viktig formål er å skape en trygg og stabil oppvekst for barna. Ordningen omfatter både lokale samlivskurs og utviklingstiltak på samlivsområdet. Ordningen er styrket i 2014, 2015 og 2016.

Organisasjoner og andre tilbydere av samlivsstyrkende tiltak benytter ulike modeller og programmer.[190] Samlivskurs kan endre pars samhandlingsmønstre og skape moderate forbedringer og stabilitet i parforhold. Kursene kan være virksomme metoder for å endre negative kommunikasjonsmønstre og derigjennom gi økt tilfredshet med parforholdet.[191] Effektene er avhengig av kvaliteten på samlivskursene, kjennetegn ved parene og når i egne prosesser parene deltar.[192] Det er et mål å få mer kunnskap om effektene av samlivskursene.

Bufdir er fagansvarlig for innholdet i kurset Godt samliv – et gratis kurs for førstegangsforeldre. Formålet med tilbudet er å styrke samlivet i en krevende fase i parforholdet, og å redusere risikoen for samlivsbrudd. Kursene tilbys av helsestasjonene i en del kommuner, og arrangeres i samarbeid med nærmeste familievernkontor.[193]

Bufdir er også fagansvarlig for innholdet i kurset Hva med oss? et samlivskurs til foreldre som har barn med funksjonsnedsettelser. Familier med barn med funksjonsnedsettelser kan ofte oppleve store utfordringer knyttet til barnets mestring, forholdet til hjelpetjenesten, søsken, eget samliv, slekt, arbeidsliv og ikke minst egne reaksjoner og følelser.

5.2.2 Råd og veiledning til foreldre

Dagens foreldre har stor tilgang på kunnskap og informasjon og en rekke programmer er utviklet for å forebygge konflikter, bedre foreldreferdigheter og bistå familiene. Kvalitetssikrede kurs og programmer brukes både i barnevernet og familieverntjenesten. Disse tilbys også av en rekke andre aktører i arbeid rettet mot foreldre og familier.

Det må være legitimt og alminneliggjort å be om generelle foreldreråd. Derfor vil regjeringen legge til rette for at foreldrestøttende råd og veiledning er lett tilgjengelige og holder faglig høy standard. Bufdir har fått i oppdrag å utvikle et nettbasert, kvalitetssikret foreldrerådgivningstilbud. Tilbudet skal differensieres og rettes inn både mot småbarns- og storbarnsfamilier. En svensk evaluering viser at et flertall av intervjuede tenåringsforeldre etterspør råd og veiledning nettopp når barna er tenåringer, og svenske myndigheter har bedt om at landsting og kommuner tilrettelegger tilbud til alle tenåringsforeldre.[194]

Gjennom tilskuddsordningen Foreldrestøttende tiltak i kommunene skal kommuner stimuleres til å sette i verk tiltak for utsatte barn så tidlig som mulig. Målet er å ha et likeverdig foreldrestøttetilbud til foreldre og barn over hele landet. Ordningen ble styrket i 2016.

Det finnes et bredt spekter av ulike foreldreveiledningsprogrammer. Generelt vil foreldre som mestrer foreldrerollen uten større utfordringer, i liten grad etterspørre råd. Dette kan tolkes som om universelle program har mindre effekt. I et samfunnsperspektiv er det likevel god grunn til å gi alle foreldre et tilbud, for å oppdage nettopp dem som trenger mer spesifikk hjelp. Det å trygge og støtte foreldre i deres omsorgsrolle er et mål i seg selv.

I det følgende beskrives et utvalg av programmer som er i bruk i Norge. Noen av programmene retter seg inn mot barns atferd, mens andre har fokus på foreldrenes utfordringer i foreldrerollen. Oversikten er ikke uttømmende, og rangeres ikke etter grad av dokumentasjon, men viser bredden i de foreldrestøttende tilbudene.[195]

Flere av programmene brukes også av barneverntjenesten, bl.a. Parent Management Training Oregon (PMTO), Multisystemisk Terapi, Funksjonell familieterapi (FFT) og Multifunksjonell behandling i institusjon og i nærmiljø (MultifunC), se kap. 5.1.3.

Program for foreldreveiledning (The International Child Development Programme, ICDP) er et program som har som mål å bedre oppvekstvilkårene for barn og unge gjennom å styrke omsorgsgivernes ferdigheter og trygghet. Programmet benyttes primært for foreldre med barn i alderen 0–18 år med vanlige utfordringer. Det er utarbeidet en tilpasset modell for nyankomne innvandrere. Programmet utvikles stadig for nye målgrupper. Bufdir har ansvaret for opplæring av ansatte i statlig og kommunal sektor. ICDPs grunnidé er at den beste måten å hjelpe et barn på, er å støtte og bevisstgjøre barnets omsorgsperson(er) og omsorgsnettverk. ICDP tilbys i nesten 200 kommuner og benyttes bl.a. i helsestasjoner, barnehager og skoler, i forebyggende barneverntiltak i asylmottak og i introduksjonsprogrammet for nyankomne (flyktninger) innvandrere, og dels blant omsorgsgivere i barne- ungdomsinstitusjoner. Bufdir samarbeider med stiftelsen ICDP Norge, og er ansvarlig for administrasjon og programinnhold. ICDP er evaluert med godt resultat.[196]

Boks 5.7 Råd for godt samspill og kommunikasjon – ICDP

ICDP har utviklet åtte temaer som utgangspunkt for hvordan utvikle godt samspill og kommunikasjon mellom foreldre og barn:

Vis positive følelser – vis at du er glad i barnet.

Juster deg til barnet og følg dets initiativ.

Snakk med barnet om ting det er opptatt av, ut i fra en følelsesmessig tilnærming.

Gi ros og anerkjennelse for det barnet klarer å gjøre.

Hjelp barnet til å samle oppmerksomheten sin, slik at dere har felles opplevelse av det som omgir dere.

Gi mening til det barnet opplever ved å sette ord på det, med følelser og entusiasme.

Utdyp og gi forklaringer til det du opplever sammen med barnet.

Hjelp barnet til å kontrollere seg selv ved å planlegge sammen og ved å sette grenser på en positiv måte.

Temaene bygger på hverandre og er ment som utgangspunkt for refleksjon over foreldrerollen. Materiell finnes på flere språk, og kan bestilles her: Bufdir.no

Mamma Mia er et web-basert selvhjelpsprogram for å øke kunnskap og styrke tryggheten hos nybakte mødre. Dette er det første nettbaserte, universalforebyggende tiltaket i sitt slag i Norge. Det er et lett tilgjengelig program som gir råd og veiledning om svangerskap og barsel til førstegangsfødende. Mamma Mia er basert på forskning fra klinisk erfaring om spedbarns fysiske- og psykiske helse, og tilbyr kvalitetssikret informasjon. Tilbakemeldinger fra gravide og nybakte mødre har stått sentralt i utviklingen av programmet. Et av målene er å bidra til å hindre barseldepresjon. Programmet er laget av norske fagfolk og eksperter, bl.a. av Changetech i samarbeid med Regionsenter for barn og unges psykiske helse (RBUP).[197] Utviklingen av programmet er støttet av Norske Kvinners Sanitetsforening (NKS). NKS tilbyr programmet gratis til alle som skal føde.

Newborn Behavioral Observation (NBO) er en metode for å observere spedbarn mellom 0–3 måneder. I tett samarbeid med foreldrene løftes spedbarnets unike responsmønster og sosiale natur fram. Hensikten er å øke foreldres sensitivitet overfor spedbarnets mange signaler. NBO gir hjelp til å strukturere og systematisere spedbarnsobservasjoner, og det legges stor vekt på å styrke relasjonen mellom foreldre og barn. Regionsenter for barn og unges psykiske helse (RBUP) har ansvar for opplæringen som tilbys til personale i føde- og barselavdelinger, til helsesøstre, pediatere, psykologer, fysioterapeuter, personale i barne- og familiesentre og personale på nyfødt/intensivavdelinger.

Circle of Security (COS), eller trygghetssirkelen på norsk, er en modell for å analysere og tolke barns atferd, følelser og behov for å kunne veilede foreldre i utviklingsstøttende omsorg. Modellen har som mål at barnet utvikler en trygg tilknytning til sine foreldre. Trygghetssirkelen er basert på omfattende forskning og er utviklet i USA. Modellen er brukt over hele verden for å hjelpe barn i å bli tryggere, utvikle god selvregulering og sosial kompetanse. Familieverntjenesten tilbyr foreldreveiledningskurset COS til foreldre med barn mellom 0–12 år. Bufdir er fagansvarlig for tilbudet.

De Utrolige Årene (DUÅ) er et godt dokumentert program for å hjelpe barn med atferds- og sosiale vansker og deres familier. Kursenes mål er at deltakerne gjennom konkrete øvelser skal opparbeide nye ferdigheter og økt trygghet. Familier og fagfolk skal få hjelp til å forebygge vansker eller å bryte mønstre som har gått seg fast og er krevende å leve i eller direkte skadelig over tid. Tilbudet er statlig finansiert og er gratis for kommunale tjenester, BUP-klinikker, skoler og barnehager. DUÅ tilbys i et bredt spekter av ulike typer veiledningskurs for foreldre med barn fra 0–12 år, målrettede barnegrupper og universalforebyggende samt målrettede tiltak i skole, SFO/AKS og barnehage. Programmene finansieres av Helsedirektoratet. Implementeringen ledes fra Regionalt kunnskapssenter for barn og unge (RKBU).

Parent Management Training Oregon (PMTO) er et lavterskeltilbud til foreldre som har barn i alderen 3–12 år med atferdsproblemer. Målet er bl.a. å bryte negative samhandlingsmønstre mellom barn og foreldre og bygge positive relasjoner. Gruppebasert foreldretrening gjør at flere familier kan få et behandlingstilbud. Ferdigheter som oppmuntring, positiv involvering, grensesetting, tilsyn og problemløsning inngår. Norsk forskning har vist at PMTO gir gode resultater for barn og familier både på kort og lang sikt.[198] Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys i statlige og kommunale tjenester for barn og unge over hele Norge.

Tidlig innsats for barn i risiko (TIBIR) er et norsk program utviklet for å forebygge, behandle og redusere atferdsproblemer blant barn (3–12 år), samt utvikle og styrke deres sosiale kompetanse. Programmet bygger på tidligere erfaringer med foreldretrening. Barn i risiko skal identifiseres så tidlig som mulig og tilbys individuelt tilpassede og virksomme intervensjoner i kommunale tjenestetilbud som helsetjeneste, barnevern og PP-tjenesten. En internasjonal studie viser at kort foreldrerådgivning gir god effekt på atferdsvansker.[199] Fire forskningsbaserte evalueringer er gjennomført, bl.a. én blant pakistanske og somaliske familier med positive resultater i form av økt positiv involvering i barna og reduksjon i unødig streng grensesetting hos mødrene. Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys i statlige og kommunale tjenester for barn og unge over hele Norge.

Marte Meo/Løft Marte Meo-metoden er en kommunikasjons- og relasjonsorientert veilednings- og behandlingsmetode. Den benyttes i familier, barnehager, skoler og institusjoner ved bekymring rundt barns utvikling og atferd. Marte Meo-veiledning brukes forebyggende i helsestasjonssammenheng, og som tiltak/behandling innenfor barnevern, fosterhjem, barne- og ungdomspsykiatrien og habiliteringen (barn med spesielle behov). De seinere årene har metoden blitt videreutviklet og brukes nå også bl.a. innenfor familieterapifeltet, i barnehager og i eldreomsorgen. Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys av det kommunale barnevernet.

Nurse-Family Partnership (NFP) er internasjonalt forebyggende folkehelseprogram som er godt dokumentert. Programmet skal prøves ut i Norge fra 2016, i regi av Bufetat og Nasjonalt kompetansenettverk for sped- og småbarns psykiske helse ved RBUP Øst og Sør, se boks 5.8.

Boks 5.8 Nurse-Family Partnership

Nurse-Family Partnership gir tett oppfølging av førstegangsfamilier som trenger ekstra støtte. Programmet ble utviklet i USA på 1970-tallet, og har blitt videreutviklet og tilpasset for bruk i flere land. Resultatene er gode, og systematisk dokumentert.

Målgruppen er førstegangsforeldre som selv har hatt en vanskelig barndom og som fortsatt kan ha et krevende liv. Oppfølging får de gjennom hjemmebesøk fra tidlig graviditet og frem til barnet fyller to år. Målet er å forebygge omsorgssvikt, psykisk sykdom, og generelt bedre barns oppvekstvilkår gjennom tidlig innsats.

Sandnes, Stavanger og Time kommuner i Rogaland, er sammen med bydelene Gamle Oslo og Søndre Nordstrand i Oslo, valgt ut til å være med i utprøving av programmet Nurse-Family Partnership. Pilotområdene vil før sommeren 2016 rekruttere førstegangsfødende og familier til programmet. I alt er målet å hjelpe 150 familier i utprøvingsfasen, og det er frivillig å være med. Programmets sykepleiere følger de samme familiene gjennom hele løpet. Disse vil bli ansatt hos Regionssenter for barn og unges psykiske helse (RBUP) Øst og Sør, og samtidig være en integrert del av det kommunale tjenestetilbudet.

Multisystemisk Terapi er et behandlingstilbud for familier med ungdom med alvorlige atferdsvansker. Metoden legger vekt på å styrke samhold og omsorg i familien, bl.a. ved å forsterke foreldrenes oppdragelsespraksis. MST vektlegger også å gjenopprette ungdommens nettverk og å forbedre kontakten mellom familien og omgivelsene. Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys av det kommunale barnevernet. Atferdssenteret ved Universitet i Oslo har ansvar for opplæring av MST-team og kvalitetssikring av arbeidet.

Funksjonell familieterapi (FFT) er et behandlingstilbud for ungdom med atferdsproblemer og deres familier. Målgruppen er ungdom mellom 11 og 18 år med antisosial atferd som vold og kriminalitet eller er i risiko for å utvikle dette. I FFT ses ungdommens atferd i sammenheng med hvordan alle i familien gjensidig påvirker hverandre. Terapeuten møter familien samlet. Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys av det kommunale barnevernet.

Multifunksjonell behandling i institusjon og nærmiljø (MultifunC) retter seg mot ungdom i alderen 14 til 18 år med alvorlige atferdsvansker, og som har behov for institusjonsopphold før de kan ha nytte av hjemmebaserte tiltak. Barn og unge med atferdsvansker kan få hjelp og støtte gjennom effektive tiltak og behandlingsmetoder, både hjemme eller gjennom korte perioder på barneverninstitusjon etterfulgt av hjelp i hjemmet. Behandlingstilbudet drives av Bufetat og tilbys av det kommunale barnevernet.

Familieråd som metode tar utgangspunkt i de ressursene som finnes i familien og nettverket til barnet. Familieråd legger til rette for involvering og medvirkning av slekt, nettverk, familie og ikke minst barn. Totalt ble det gjennomført familieråd for ca. 900 nye barn i 2014. Av disse ble over 150 familieråd avholdt i forhold til akutt- og institusjonsarbeid, mens nærmere 200 familieråd omhandlet å se etter muligheter for å finne fosterhjem i slekt- og nettverk, se kap. 5.1.3. Ressurspersonene samles og blir enige om en plan som skal ivareta barnets interesser og bedre familiens situasjon. Intensjonen med familieråd er at beslutninger som angår barn og unge i vanskelige livssituasjoner skal skje gjennom familiebaserte prosesser. Den utvidete familien gis større handlingsrom og større ansvar for å finne gode løsninger for barnet enn det som kan være tilfelle i barnevernets beslutningsprosesser til vanlig. Familieråd utløser ressurser i familienettverket som ellers hadde vært uutnyttet. Det er gjennomført utprøving av familieråd i barnevernets akuttarbeid, fosterhjemsarbeid, institusjonsarbeid og i noen grad i familievernet. Bufdir er i gang med å utprøve familierådmetoden i familieverntjenesten.

Uni Research Helse (RKBU Vest) utførte i 2014 en Kunnskapsstatus om familieråd; erfaring og effekter, på oppdrag fra Bufdir. En hovedkonklusjon er at det trengs mer forskning for å kunne måle effekter. Det er mangel på vitenskapelige baserte studier; de fleste er fra USA og ikke umiddelbart overførbare til norske forhold. Imidlertid fins det forskningsstøtte for at familieråd øker sannsynligheten for omsorgsplasseringer av barn hos slekt, og øker mulighetene for tilbakeføring av barn til familie og slekt. Det er ingen entydige svar på om familieråd kan forebygge mishandling og overgrep.[200]

Home-Start Familiekontakten, se boks 5.9.

Boks 5.9 Home-Start Familiekontakten Norge

Home-Start Familiekontakten er en frivillig organisasjon som tilbyr hjelp i hverdagen til familier med barn under skolealder. Frivillige familiekontakter i Home-Start tilbyr gratis og regelmessig støtte, vennskap og praktisk hjelp til familiene ukentlig over en tidsavgrenset periode, som oftest et halvt år. Hensikten er på et tidlig stadium å redusere stress og forebygge psykiske vansker for å unngå kriser i familiene. Lokalt ansatte koordinatorer med god faglig kompetanse og et nasjonalt kontor veileder familiekontaktene og koordinerer virksomheten på landsbasis. Organisasjonen er en del av Home-Start International som består av et nettverk av 23 land som har arbeidet for å støtte sårbare familier siden 1973. I 2014 var det 31 Home-Start-avdelinger fordelt på 12 fylker, 46 koordinatorer og 709 familiekontakter (årsrapport 2014). Familiene som mottar hjelp har ofte et sparsomt nettverk (66 prosent), er alene om omsorgen (47 prosent), er minoritetsspråklige (37 prosent) eller har barn som er kronisk syke eller har nedsatt funksjonsevne (13 prosent).

Mange av familiene har en sammensatt problematikk. Å motta hjelp fra en familiekontakt kan, i tillegg til den praktiske støtten og avlastningen som gis, bidra til bedre mestring av foreldrerollen og øke inkluderingen og deltakelsen i eget nærmiljø. Tiltaket er et godt supplement til det offentlige hjelpetilbudet. Bufdir har gitt tilskudd til og fulgt opp Home-Start Familiekontakten siden 2012.

5.2.3 Styrket foreldresamarbeid og hjelp til barnet etter samlivsbrudd

Når foreldre har valgt å gå fra hverandre, er det viktig for barna at foreldrene fortsetter samarbeidet om å være foreldre. Det tilbys noen foreldrekurs etter samlivsbrudd, men disse er fortsatt lite utbredt. Fortsatt foreldre er et gruppeprogram for foreldre etter samlivsbrudd, utviklet ved Modum Bads Senter for Familie og Samliv. Programmet tilbyr kunnskap, kurs og veiledning til fagpersoner, foreldre og andre voksne. Målet er å styrke foreldres evne til samarbeid. Dette bidrar til å fremme en stabil oppvekst for barna. Foreldre skal kunne utvikle økt bevissthet om hvordan barnas situasjon påvirkes av de voksnes håndtering av eget liv.

Norge er et av få land med obligatorisk mekling for foreldre med felles barn under 16 år, se kap. 4.4.2. Forskning viser at mekling bidrar til at konfliktnivået mellom foreldre kan reduseres.[201] Familievernet arbeider i økende grad med å bedre samarbeidet med foreldre som har skilt lag. Rapporten Samtaler med barn viser at det finnes mange modeller, protokoller og veiledere til barnesamtaler ved vitneavhør, kvalitativt intervju, familieterapi og mekling.[202]

Gjennom skolehelsetjenesten og i samarbeid med familievernet, gir noen kommuner tilbud om samtalegrupper for barn som har opplevd brudd og bor i to hjem. Modellen bygger på erfaringer fra prosjektet Ser du meg? (2010–2012).[203]

I tilfeller hvor foreldrene går fra hverandre, er det viktig å sikre et godt tilbud slik at barna ikke påvirkes langvarig på en negativ måte. Det må legges til rette for at barna blir sett og får den støtten de trenger i en vanskelig situasjon. Familieverntjenesten har mange tilbud om hjelp og støtte for barn etter samlivsbrudd og en rekke skoler og helsesøstre tilbyr samtalegrupper. Barn og unge kan få hjelp til å håndtere samlivsbruddet, og mestre hverdagen med foreldre som bor hver for seg.[204]

Det finnes ulike modeller for og organisering av samtalegrupper for barn og ungdom etter foreldrenes samlivsbrudd. I disse gruppene treffer barna andre som har opplevd det samme og deler tanker og erfaringer. Forskning viser at ungdommer med skilte foreldre som deltar i slike samtalegrupper, opplever økt sammenheng og mening i tilværelsen og dermed bedre sin egen helse.[205] Samtalegrupper gir fellesskapsfølelse, identifisering med andre i samme situasjon, støtte og åpenhet. Ikke alle barn har mulighet til, eller ønsker å delta i samtalegrupper.

I et avsluttet prosjekt i fem kommuner (Ser du meg?) samarbeidet familievernkontorer med skolehelsetjenesten om et tilbud til familier med store samarbeidskonflikter etter samlivsbrudd. Barn fikk tilbud om samtalegrupper (Program for implementering av samtalegrupper for skilsmissebarn, kalt PIS-grupper), og foreldrene fikk tilbud om kurs for bedre foreldresamarbeid (Fortsatt Foreldre). Evalueringen av samtalegruppene for barn viser en tilfredshet med tilbudet. Helsesøstre og lærere gir positive tilbakemeldinger om effekten av samtalegruppene. Barna sier at det har blitt lettere å snakke med foreldrene om sin situasjon etter bruddet, og påvirke egen situasjon. Både samtalegruppene og foreldrekursene har gitt større forståelse for barnas behov og økt vilje til bedre samarbeid om felles barn. Det ble i 2015 gjennomført 40 samtalegrupper for barn i familievernet, og 14 familievernkontorer har samarbeidet med kommuner som driver samtalegrupper for barn (PIS-grupper).[206]

Erfaringene fra prosjektet gir støtte til planen om et tettere samarbeid mellom familievernkontorene og kommunale tjenester, se kap. 4.6.

I Meld. St. 26 (2014–2015) Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet varsler regjeringen at helsestasjons- og skolehelsetjenesten fortsatt skal styrkes gjennom en økning av kommunenes frie inntekter. Barn bør kunne ta kontakt med helsesøster for å få hjelp og veiledning.

Boks 5.10 Vanlig, men vondt

Vanlig, men vondt (VMV) er et gruppeopplegg for ungdom som har opplevd foreldres skilsmisse. VMV har som mål å ivareta de unges behov ved samlivsbrudd. Gruppeopplegget foregår i skoletiden over åtte samlinger på to timer. Opplegget består av samtaler og aktiviteter, og har en variert metodisk tilnærming. Ungdommene bestemmer selv om dette er noe de har behov for og ønsker å delta i. Minst en forelder må skrive under på at det er i orden. Noen av problemstillingene i gruppeopplegget er:

Hvor vanlig er det å snakke om skilsmissen?

Hvor lang tid tar det før «sorgen» går over?

Hvilke utfordringer kan jeg møte, både på kort og lang sikt?

Hvordan kan jeg leve best mulig med skilte foreldre?

Evalueringer viser at ungdommene opplever gruppesamlingene som verdifulle. De får bedre innsikt i egne sterke sider og muligheter, og styrket selvfølelse.

Boks 5.11 Bambi-prosjektet

Svært få norske barnehager har spesielle tiltak rettet mot barn som opplever samlivsbrudd. Bambi-prosjektet har utarbeidet materiell til bruk for barn med foreldre i en skilsmissesituasjon.¹ Materialet er basert på tidligere forskning, egen forskning og litteratur samt dialog med barnehageansatte.² Erfaringer fra barn og foreldre som opplever samlivsbrudd, samt fra barnehageansatte og familieterapeuter, er samlet i en veileder til barnehagene. Forskning tyder på at yngre barn reagerer mest med atferdsproblemer og emosjonelle problemer ved samlivsbrudd. Størksen (2012), Hansen (2009) har sammenliknet tiltak i norske barnehager med det internasjonale programmet CODIP ( Children of divorce intervention program).

¹ Bambi-prosjektet ( www.uis.no/bambi) har som mål å dele kunnskap om hvordan barnehagetilbudet kan tilrettelegges for å ivareta særskilte behov hos barn og familier som opplever samlivsbrudd.

² Hansen, M.W. (2009): Små barn og samlivsbrudd. En kvalitativ studie av aktive tiltak i barnehagen. Universitetet i Stavanger. Masteroppgave.

³ Størksen, I. (2012): Barn og samlivsbrudd: Veileder for ansatte i barnehagen. Pedlex Forlag.

Bufdir har i samarbeid med Foreldreutvalget for barnehager (FUB) og Foreldreutvalget for grunnopplæringen (FUG) utarbeidet en brosjyre basert på prosjektet Barn og brudd, om hvordan barnehageansatte kan møte foreldre i samlivsbrudd for å ivareta barna på best mulig måte.[207]

5.2.4 Effekter av samlivskurs og foreldrestøtte

Det finnes noe forskning i Norge om effektene av samlivskurs. Det trengs mer kunnskap om hvorvidt kurs fører til varig og positiv endring i familiene. Bufdir har ansvaret for å følge opp og dokumentere effektene av samlivstiltak.

Folkehelseinstituttet har på oppdrag fra Bufdir gjennomgått tilgjengelig forskning om i hvilken grad ulike tiltak for å dempe foreldrekonflikter har tilsiktede effekter.[208] Flere av metodene som er vurdert har gode effekter. Organiserte foreldrekurs etter samlivsbrudd er lite utbredt i Norge, men studier fra andre land viser at disse kan ha god konfliktdempende effekt. Forskning om mekling viser at gode samværsavtaler har positive virkninger. Parterapi synes å virke best for par med relativt små problemer. Samlivskurs ser ut til å ha god effekt for par med stor risiko for avtakende kvalitet i samlivet. Folkehelseinstituttet påpeker i sin rapport at det er behov for mer kunnskap om effekter av kurstilbud til høykonfliktpar, og om risikofaktorer som utløser konflikt mellom foreldre. Når resultater av tiltak skal måles, er det viktig å legge vekt på barnets perspektiv.

Det Nationale Forskningscenter for Velfærd i Danmark laget i 2014 en systematisk forskningsoversikt over studier av lang- og korttidseffekter av samlivskurs i ulike land.[209] Gjennomgangen viste at kursene har positive effekter, men for å oppnå god langtidseffekt må det legges vekt på hvordan tillærte ferdigheter kan implementeres i hverdagen.

Regjeringen vil evaluere samlivstiltak og samlivskurs som mottar offentlig finansiering. Brukerperspektiv er sentralt, og sammenlikning med andre lands erfaringer. Slik evaluering er tidligere ikke gjennomført.

Det foreligger en del forskning om erfaring med og effekter av foreldrestøttende tiltak. Imidlertid mangler en systematisk sammenstilling av denne kunnskapen. Heller ikke langsiktige effekter om hvordan foreldrestøttende tiltak virker for ulike målgrupper er tilstrekkelig belyst. Det er behov for mer kunnskap om familier med ulik sosioøkonomisk bakgrunn, familier med og uten innvandrerbakgrunn og familier med ulik grad av samspills- eller atferdsproblemer. Bufdir skal i 2016 legge fram en kunnskapsoppsummering om tidlig innsats med vekt på foreldrestøttende tiltak. Rapporten skal gi en oversikt over hvilke tiltak som er utprøvd og tilbys i de nordiske landene. Den vil danne grunnlag for å tilby kunnskapsbaserte foreldrestøttende tiltak over hele landet.

Det foreligger kunnskap om foreldrestøttende tiltak rettet mot foreldre til barn og unge med atferdsproblemer. Det er utført effektstudier av MST, PMTO, TIBIR og DUÅ. Det finnes også evalueringer om erfaringer fra brukernes nytte og fornøydhet. Alle nordiske land anvender foreldrestøttende tilbud og mange er effektevaluert. Evalueringene viser i stor grad positive effekter av tiltakene, uavhengig av land. I rapporten Robuste samliv sammenstiller Rambøll AS (2013) forskningen om foreldrestøttende tilbud i Norden, se kap. 5.1.

Norsk institutt for oppvekst, velferd og aldring ved Høgskolen i Oslo og Akershus (NOVA/HiOA) har utarbeidet et temanotat om forskning om foreldrestøttende tiltak.[210] Notatet presenterer en oversikt over nyere nordisk og relevant internasjonal forskning om støttende tiltak for familier som befinner seg i høykonflikt. Notatet kan, sammen med Bufdirs rapport Foreldreskapsundersøkelsen 2015[211] , gi perspektiver på hvordan offentlig støttede foreldreprogrammer best bør organiseres og finansieres. Direktoratet har laget en oversikt over effekter av tiltak rettet mot risikofamilier med små barn (0–6 år). En systematisk oversikt over effekten av tilpassede tiltak for helsestasjonstjenesten er laget av Helsedirektoratet som underlag for nye nasjonale faglige retningslinjer for denne.

Regjeringen vil foreta en gjennomgang av foreldrestøttende tiltak og programmer som mottar offentlig støtte. Kvalitet og utbytte for brukerne skal belyses samlet, og i forhold til internasjonale erfaringer.

6 Under og etter samliv – begge foreldre er likeverdige omsorgspersoner

Figur 6.1

Foto: Monica Strømdahl

Foreldrene er de viktigste omsorgspersonene i barnas liv. Familiepolitikken legger til rette for likestilling mellom foreldrene, både hjemme og i arbeidslivet. Barna skal oppleve foreldrene som likeverdige, både når familien bor sammen og etter et samlivsbrudd. Foreldre er viktige rollemodeller. Trygge foreldre som mestrer egne liv, skaper trygge barn.

Foreldrenes ansvar opphører ikke selv om samlivet mellom foreldrene tar slutt. For å sikre barna god kontakt med begge foreldrene, og dempe konflikter mellom foreldrene, vil regjeringen likestille foreldrene som omsorgspersoner. De skal ha samme rettigheter, men det skal sikres at hensynet til barnets beste alltid veier tyngst i foreldretvister og saker om samvær.

Begge foreldre bør ha en likeverdig plass i barnets oppvekst. Målet om likestilt foreldreskap innebærer at foreldrene skal ha like muligheter, uavhengig av om de er mødre eller fedre. Den enkelte familie skal kunne velge de løsninger som passer best for dem. Loven bør derfor legge til rette for gode løsninger som oppfyller de ulike familienes og barnas varierende behov. Hvert enkelt barn har individuelle behov i ulike aldre (faser), og familiene må derfor kunne velge ulike løsninger basert på barnets beste.

Det er opp til foreldrene å ta valg om forhold som berører familien og barna. Avtalefriheten og barneloven legger til rette for gode avtalebaserte løsninger for foreldre som ikke bor sammen. Barnets beste er et grunnleggende hensyn i lovgivningen, og skal vektlegges i konkrete foreldretvister.

6.1 Barneloven regulerer forholdet mellom barn og foreldre

Barneloven regulerer forholdet mellom barn og foreldre og mellom foreldre. Barns rettsstilling i samfunnet generelt reguleres av andre lover, som f.eks. barnehageloven, barnevernloven, opplæringsloven mv. Gjeldende barnelov ble vedtatt i 1981 og bygger på NOU 1977: 35 Lov om barn og foreldre (barneloven). Loven avløste lov om born i ekteskap og lov om born utenom ekteskap fra 1956. Før dette hadde de Castbergske barnelover fra 1915 særlig bedret rettsstillingen til barn født av ugifte mødre, ved regler om fastsettelse av farskap og offentlig innkreving av barnebidrag. Barna fikk arverett etter faren og farsslekten.[212] Dagens barnelov er endret ved mer enn 40 endringslover, den siste i 2014. I 2010 ble det presisert i loven at all vold mot barn – også i oppdragelsesøyemed – er forbudt. Barns medvirkning i saker som berører dem ble styrket i 2004 og 2014.

Boks 6.1 Noen sentrale begreper i barneloven

Foreldreskap (morskap, farskap og medmorskap)

Kvinnen som føder barnet regnes som barnets mor. Morens ektemann regnes som far. Hvis foreldrene ikke er gift, kan farskap fastsettes ved erklæring dersom de er enige. Er de ikke enige, må farskapet fastsettes ved dom.

Barn som er født etter assistert befruktning kan ha en mor og en medmor. Alle regler som gjelder for en far skal gjelde tilsvarende for en medmor.

Foreldreansvar

Foreldreansvar innebærer rett og plikt til å treffe avgjørelser for barnet i personlige forhold. Når foreldrene har felles foreldreansvar, tar de avgjørelsene i fellesskap.

Gifte og samboende foreldre har felles foreldreansvar for felles barn. Foreldrene fortsetter med felles foreldreansvar etter separasjon, skilsmisse eller samlivsbrudd, med mindre de avtaler at en av dem skal ha det alene.

Foreldre som ikke bor sammen ved barnets fødsel, må sende melding til Folkeregisteret om at de skal ha felles foreldreansvar. Blir de ikke enige, har mor foreldreansvaret alene. Far kan da reise sak for retten og begjære felles foreldreansvar.

Barnets faste bosted

Dersom foreldrene ikke bor sammen, avtaler de selv hvor barnet skal bo fast. Den av foreldrene som barnet bor fast sammen med kan ta avgjørelser som gjelder den daglige omsorgen for barnet, dvs. om barnet skal gå i barnehage, flytting innenlands og andre større avgjørelser om dagliglivet.

Hvis en av foreldrene ønsker å flytte innenfor landets grenser, må vedkommende varsle den andre av foreldrene seks uker før flytting. Hvis foreldrene ikke blir enige, er det bostedsforelderen som kan bestemme at barnet skal flytte. Samværsforelderen kan reise sak for domstolene for å hindre flytting, og få en midlertidig avgjørelse.

Delt bosted

Foreldrene kan fritt avtale at barnet skal ha delt bosted. Mange har en ordning der barnet bor annenhver uke hos hver av foreldrene, men det er ikke noe krav til at barnet skal bo akkurat like mye hos begge foreldrene. Hvis barnet har delt bosted tas avgjørelsene som ligger under bostedsmyndigheten av foreldrene i fellesskap. Det må foreligge særlige grunner for at domstolene skal kunne idømme delt bosted.

Samvær

Barneloven gir barn rett til samvær med begge foreldrene, også når foreldrene ikke bor sammen. Når foreldrene avtaler samvær, skal de legge vekt på hensynet til best mulig samlet foreldrekontakt, barnets alder, barnets tilknytning til nærmiljøet, reiseavstanden mellom foreldrene og hensynet til barnets beste ellers.

Det må foreligge avtale om «vanlig samværsrett» for at en samværsordning med dette omfanget skal inntre. Etter barneloven innebærer «vanlig samvær» én ettermiddag i uken med overnatting, annenhver helg, til sammen tre uker i sommerferien, og annenhver høst-, jule-, vinter-, og påskeferie. «Vanlig samvær» representerer ikke et minimumssamvær som den ene av foreldrene automatisk har rett til.

Barns medvirkning

Barn som har fylt syv år og yngre barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter på det saken gjelder, skal gis informasjon og få anledning til å uttale seg før det treffes avgjørelser om personlige forhold for barnet. Når barnet har fylt 12 år, skal det legges stor vekt på barnets mening.

Forsørgeransvar/-plikt

Foreldre har plikt til å forsørge barna sine og dekke utgiftene til utdanning, uavhengig av om de bor sammen med dem eller ikke. Den av foreldrene som ikke bor sammen med barnet, oppfyller forsørgerplikten sin ved å betale faste pengetilskudd (barnebidrag) til barnet.

Foreldrene kan avtale bidraget seg imellom uten innblanding fra det offentlige. Dersom de ikke blir enige, kan de be NAV om å fastsette og innkreve barnebidraget. Formålet med bidragsreglene er å sikre barnet forsørgelse fra foreldrene sine, og de kan ikke gi avkall på barnets rett til forsørgelse. Barnets behov for forsørgelse skal deles mellom foreldrene etter økonomisk evne.

6.2 Familiene gjør de beste valgene selv

Familier har ulike behov. De er selv nærmest til å avtale hvordan de vil organisere familielivet sitt. Når foreldrene bor sammen er de fleste enige om hvordan de skal fordele lønnsarbeid, omsorgsarbeid og andre fellesoppgaver. Etter et samlivsbrudd er det behov for å organisere forholdet mellom foreldre og barn på en ny måte. De fleste foreldre lager avtaler om samvær og bostedsordninger som fungerer godt for deres familie.[213] Likevel er det behov for å styrke foreldreansvaret i barneloven og sikre barns kontakt med begge foreldre etter samlivsbrudd.

Noen par avtaler at den ene forelderen skal arbeide hjemme, eller ha lønnet deltidsarbeid, mens den andre er hovedforsørger. Andre foreldre fordeler omsorgsarbeid og lønnsarbeid likere mellom seg. Slike valg er ofte knyttet til barnas livsfaser og foreldres opplevelse av «tidsklemme» i småbarnsfasen. Familienes valg har effekt for inntektsutvikling, karrieremuligheter og pensjonsopptjening for begge seinere i livet.

Barneloven tar utgangspunkt i foreldrenes avtalefrihet. Når et flertall av barn bor fast sammen med mor etter et samlivsbrudd, skyldes det at foreldrene selv avtaler dette. Slike avtaler henger gjerne sammen med hvordan foreldrene delte omsorgen før bruddet. Nyere forskning viser at det er stor økning av foreldre som avtaler at barn skal bo halve tiden hos hver av dem, såkalt delt bosted.[214] Dette må bl.a. ses som et resultat av et mer likestilt foreldreskap før samlivsbrudd. Noen foreldre har høyt konfliktnivå, og uenighet om bosted eller samvær bringes inn for retten. I mange av disse sakene inngår foreldrene forlik før det blir avsagt dom. Når domstolen behandler foreldretvister, ser det ut til at kvinner og menn har omtrent like store muligheter til å få medhold.[215] Barnets mening skal alltid tas i betraktning. Foreldrene eller dommeren kan imidlertid komme til at andre hensyn veier tyngre.

I en gjennomgang av saker om foreldretvister om bosted og samvær i lagmannsretten, der én eller begge foreldrene hadde en annen landbakgrunn enn norsk, viser det seg at om lag halvparten av sakene skiller seg ut ved at kulturelle hensyn blir løftet fram.[216] Forskere reiser spørsmål om rettens vektlegging av barns kulturelle identitet kan komme i konflikt med en vurdering av barnets beste, og om domstolene heller burde foreta en drøfting i hvert enkelt tilfelle av hvor mye kulturell tilhørighet betyr.

Aldersgrensen for når barn skal høres i saker som angår dem, ble endret fra tolv til sju år i 2004. Lavere aldersgrense i barneloven for å bli hørt, har satt tydelige spor i domstolenes behandling av foreldretvister.[217] Mens bare halvparten av barn over sju år ble hørt i disse sakene før lovendringen, er det nå sjelden at barn i denne aldersgruppen ikke høres. Endringene i barneloven har ført til at barna som tvistene gjelder, trer tydeligere fram i de skriftlige begrunnelsene. I dommernes vurdering av barnets beste, blir barnets mening vurdert sammen med de andre momentene i saken. I tilfeller hvor en dom går i disfavør av barnets mening, er det blitt mer vanlig å tydeliggjøre i domsgrunnene hvilke momenter som er tillagt større vekt. Etter lovendring i 2014 er det presisert at også barn som er yngre enn sju år og som er i stand til å danne seg egne synspunkter, skal få informasjon og gis anledning til å uttale seg.

6.2.1 Likere fordeling av omsorgsarbeid

Hvert enkelt barn har individuelle behov og trenger en tilpasset omsorgsløsning. Når foreldre oppfatter seg som likestilte i foreldrerollen og deler på omsorg og husarbeid, vil det kunne være med på å redusere eventuelle konflikter i familien.

SSB har i sine analyser av tidsbruksundersøkelsene funnet store endringer i kvinners og menns tidsbruk til hhv. inntektsgivende arbeid og husholdningsarbeid i perioden 2000–2010.[218] Nyere forskning viser at holdningene til lik deling av husarbeid har endret seg sterkt de siste 30 årene. I dag er det få som mener at kvinner skal være hjemme og ta ansvar for hjemmet og barna. I 1985 var bildet annerledes. I 1985 mente 20 prosent at kvinner burde være hjemmeværende.[219] Det har skjedd tilsvarende endringer i synet på far som omsorgsperson. Mødre har økt tiden til inntektsgivende arbeid, mens fedre har redusert den. Slik har mødre og fedre gradvis nærmet seg hverandre hva gjelder tid brukt til inntektsgivende arbeid. Tilsvarende gjelder for husholdningsarbeid. Forskning viser at småbarnsfedre med barn mellom 0–6 år bruker mer tid i hjemmet.[220] Det er likevel fortsatt slik at fedre bruker mer tid i arbeidslivet enn mødre. Fedrekvoten i foreldrepengeordningen har spilt en rolle i denne utviklingen, se kap. 7.1.[221]

6.2.2 Flere barn har delt bosted etter samlivsbrudd

SSB gjennomførte i 2012 en undersøkelse om bosted og samvær etter samlivsbrudd. Undersøkelsen fulgte opp tilsvarende undersøkelser i 2002 og 2004, og resulterte i flere vitenskapelige artikler.[222] Funnene viser at andelen barn med delt bosted har økt fra 8 prosent i 2002 til 25 prosent i 2012. Andelen som bor fast hos mor har gått ned fra 84 prosent til 66 prosent i samme periode, mens andelen som bor fast hos far er stabilt på om lag 7–8 prosent.

Delt bosted er blitt vanligere blant de fleste grupper av foreldre uavhengig av inntekt, utdanning og samlivsform før bruddet. Helsetilstanden hos en av foreldrene og foreldrenes arbeidstilknytning har innvirkning på hvor barnet bor. Økonomiske spørsmål har liten betydning. Fedre med lang utdanning har oftere delt bosted for barna enn fedre med kort utdanning (målt både i 2002 og 2012).

SSBs undersøkelser viser at samværet har økt. Det gjennomsnittlige månedlige samværet med samværsforelder har økt fra 6,5 dager i 2002 til 8, 6 dager i 2012. Over halvparten av samværsfedrene er sammen med barna sine ti dager eller mer per måned. Der barna bor hos far, har mødrene mye samvær. Bare én av ti har ikke samvær per måned.

Noen fedre har lite samvær og dette er særlig der far og barn bor langt fra hverandre. Foreldrerelasjonen kan være preget av konflikt og/eller at far aldri har bodd sammen med mor. Blant foreldre som bor nær hverandre og som har bodd sammen tidligere, er sjansen for lite samvær størst blant foreldre med lav utdanning, dårlig helse, høy grad av konflikt og der mor tok hovedomsorgen for barnet da foreldrene bodde sammen.

SSB har sett på forskjeller i foreldresamarbeidet mellom de av foreldrene som praktiserte delt bosted og mellom foreldrene hvor barna hovedsakelig bodde hos mor eller far.[223] Studien viste at foreldresamarbeidet fungerte bedre når barna hadde delt bosted enn når de bodde mesteparten av tiden hos en forelder. Foreldrene med delt bosted rapporterte sjeldnere om konflikter med den andre forelderen, de var jevnt over mer enige om den daglige oppdragelsen av barna og oppfølging av fritidsaktiviteter.[224]

Nyere forskning viser at foreldre med delt bosted bodde lenger sammen før bruddet og at de delte barneomsorgen likere, mens de bodde sammen enn andre foreldre (se note 11 og 12). Forskjellene i foreldresamarbeidet kan skyldes disse og andre kjennetegn ved foreldrene og ikke nødvendigvis boordningen i seg selv.

Foreldresamarbeidet er preget av mer konflikt når foreldrene aldri har bodd sammen, har kun ett felles barn, har små barn eller har lav utdanning.[225]

Basert på datagrunnlag fra SSBs samværsundersøkelse i 2012 har forskningsstiftelsen SINTEF undersøkt barns påvirkning på egen bosteds- og samværsordning når foreldrene ikke bor sammen.[226] Barn har liten påvirkning på foreldrenes samværsavtaler, noe større påvirkning på bostedsordninger, og relativt stor påvirkning på det faktiske samværet i hverdagen. I tråd med gjeldende lovgiving har barnet mer påvirkning jo eldre det blir. Bostedsforeldre oppgir, i motsetning til samværsforeldre, at barnet har større påvirkning på egen situasjon. Barnets påvirkning er større når barnet bor hos far enn hos mor. Foreldre som er misfornøyde med samværsavtalen, og foreldre som har konflikter, oppgir mindre påvirkning fra barna enn fornøyde og samarbeidende foreldre.

Ved årsskiftet 2013/2014 var det 1,1 mill. barn under 18 år i Norge. Tre av fire bodde i husstand med begge foreldrene, mens en fjerdedel hadde foreldre som ikke bodde sammen. Andelen barn som bor med begge foreldrene, synker etter hvert som barna blir eldre. Nesten ni av ti barn under ett år, har foreldre som bor sammen. Ved 17-års alder er det bare seks av ti som bor med begge foreldrene.[227]

6.2.3 Foreldre deler på å forsørge barna

Barnelovens regler om barnebidrag er et privatrettslig anliggende, og foreldrene kan avtale barnebidraget seg imellom uten innblanding fra det offentlige. Dersom foreldrene ikke blir enige, kan de be det offentlige ved Arbeids- og velferdsetaten (NAV) fastsette og innkreve barnebidraget.

Boks 6.2 Fastsettelse av barnebidrag

Ved offentlig fastsettelse av barnebidrag tas det utgangspunkt i barnets behov for forsørgelse, og hva dette underholdet koster (underholdskostnaden). Underholdskostnaden til barnet fordeles mellom foreldrene etter inntektene deres, og innebærer at den av foreldrene som har best økonomisk evne skal dekke den største andelen av utgiftene til barnets forsørgelse. Det tas hensyn til den bidragspliktiges bidragsevne, og regelverket prioriterer samvær mellom den bidragspliktige og barnet ved at det gis et fradrag for samvær i barnebidraget.

Dagens regler for fastsettelse og endring av barnebidrag ble innført i 2003. Tidligere regler tok i stor grad utgangspunkt i at far ble sett på som hovedforsørger og samværsforelder, og mor som bostedsforelder og omsorgsperson. Bidragsreformen av 2003 innebar en endring av dette. Begge foreldrene anerkjennes nå både som omsorgspersoner og forsørgere, og er likestilte i disse rollene. Regelverket ble evaluert i 2006 og viser at bidragsreformen virker godt.[228]

Ved utformingen av regelverket ble det lagt vekt på at dagens samlivsmønstre stiller andre krav til et godt bidragsregelverk enn de krav det var rimelig å stille for noen tiår siden. Det har skjedd store endringer i samfunnet når det gjelder samlivsmønstre, familieliv og omsorg for barn. I dag bidrar gjerne begge foreldrene til familiens forsørgelse gjennom lønnet arbeid, og deler i større grad enn tidligere på omsorgsarbeidet. En videreføring av en mer likestilt arbeidsdeling mellom foreldrene i hverdagen betyr mer vekt på samvær og deling av omsorg og felles forsørgelsesansvar for barna også etter et samlivsbrudd. Også når foreldrene aldri har bodd sammen, legges det i dag større vekt på betydningen av å ha to foreldre, i første rekke med henvisning til barnets beste. Etter bidragsreformen har antall private avtaler økt betraktelig. Det er nå om lag 55 prosent av alle delte familier som avtaler og betaler barnebidraget privat, mot rundt 10 prosent noen år før reformen. De som benytter seg av det offentlige tilbudet, omfatter i hovedsak foreldrepar der en eller begge foreldre har svak økonomi, der foreldrene har store konflikter eller der foreldrene har liten kontakt.

Barnebidragenes størrelse er i samsvar med hva det koster å forsørge barn i ulike aldre. Bidragene er høyere der bidragspliktige har høy inntekt sammenliknet med bidragsmottaker, og lavere der begge foreldrene har tilnærmet samme inntekt. Hvis den bidragspliktige har mye samvær, og dermed høyere forsørgelsesutgifter i det daglige, er barnebidragene lavere. Det samme gjelder når barnet har delt bosted. Størrelsen på det gjennomsnittlige offentlig fastsatte barnebidraget har de siste årene i stor grad fulgt lønnsutviklingen.

6.2.4 Samvær mellom barnebarn og besteforeldre

Vanskelige samlivsbrudd med vedvarende høye konflikter, kan føre til at kontakten mellom barnebarn og besteforeldre faller bort. Besteforeldre som ikke får samvær med barnebarna stiller tidvis spørsmål om ikke besteforeldres rett til samvær burde være lovbeskyttet. Det har så langt vært lagt til grunn av lovgiver at det bør utvises varsomhet med å gi andre personer rettigheter som gjør dem til foreldrenes «konkurrenter» om barnet. Det er barnets foreldre som har rett til samvær, så langt dette er forenlig med barnets beste. Foreldrene har myndighet til å bestemme hvem barnet skal være sammen med. Eldre barn vil i større grad avgjøre dette selv.

Barnelovens § 45 gir en begrenset mulighet for å fastsette samvær for andre enn foreldrene. Der den ene eller begge foreldrene til barnet er døde, kan slektninger eller andre som er nært knyttet til barnet kreve at domstolen skal fastsette om de skal ha rett til samvær med barnet, og hvilket omfang en eventuell samværsordning skal ha. I saker om samværsrett mellom foreldrene, kan en forelder som blir nektet samvær med barnet sitt, be om at retten fastsetter samvær direkte med besteforeldrene. Samvær med besteforeldrene kan bare fastsettes på vilkår om at den som er nektet samvær ikke får møte barnet.

Besteforeldre kan være en viktig ressurs dersom foreldre i en periode ikke makter å ta seg av barnet eller det foreligger et vedtak om fosterhjemsplassering, se kap. 5.1.3 om plassering hos slekt.

Barnets slektninger, eller andre som barnet har en nær tilknytning til, kan kreve at fylkesnemnda for barnevern- og sosialsaker tar stilling til om de skal ha rett til samvær med barnet, herunder samværsrettens omfang. Dette gjelder når den ene eller begge foreldrene er døde eller fylkesnemnda har bestemt at den ene eller begge foreldrene ikke skal ha rett til samvær med barnet eller at foreldrenes rett til samvær skal være svært begrenset.[229]

6.3 Pågående lovgivnings- og utredningsarbeid

6.3.1 Endringer i barneloven for å fremme likestilt foreldreskap

For å sikre barna samvær med begge foreldrene, og dempe konflikter mellom foreldrene som rammer barna, ønsker regjeringen å likestille foreldrene som omsorgspersoner.

Regjeringsplattformen slår fast at regjeringen vil likestille foreldrene som omsorgspersoner, med samme rettigheter, men sikre at hensynet til barnet alltid veier tyngst i saker om foreldretvister og samvær. Forslagene til endringer i barneloven tar sikte på å fremme likestilt foreldreskap og dempe konflikter som rammer barna, har vært på høring i 2015. Formålet er å styrke foreldreansvaret, samvær med begge foreldrene og hindre samværssabotasje. Begge foreldre bør ha likeverdig plass i barnets oppvekst, og sammen ta avgjørelser om viktige spørsmål som angår barna.[230] En lovproposisjon skal legges fram for Stortinget.

6.3.2 Utredning av særdomstol for familiesaker mv.

Regjeringen vil vurdere spørsmålet om særdomstol for familiesaker, og oppnevnte 7. mai 2015 et offentlig utvalg som skal utrede særdomstoler for barne- og familiesaker og forvaltningsdomstol for utlendingssaker. Utvalget skal også se på hurtigspor i de alminnelige domstolene for enkelte sakstyper innenfor straffesakskjeden. På familiefeltet er det i dag utfordringer særlig knyttet til saker som ligger i grenselandet mellom barneloven og barnevernloven. Barnelovsakene behandles av tingrettene, mens barnevernlovsaker behandles av fylkesnemndene. Noen familier har en foreldretvist etter barneloven og samtidig en barnevernssak for fylkesnemnden. Flere parallelle saker som tar tid kan innebære en belastning for barnet og foreldrene. Utvalget skal vurdere ulike alternative løsninger, herunder vurdere om det bør opprettes særdomstoler for barne- og familiesaker, om barnevernssaker bør flyttes til tingretten, om foreldretvister skal flyttes til fylkesnemndene eller om dagens system bør opprettholdes og styrkes. Utvalget skal levere sin utredning tidlig i 2017.

6.3.3 Utredning av tap av foreldreansvar mv. etter dom for vold og overgrep

Det følger av regjeringsplattformen at regjeringen vil utrede en lovendring med sikte på endring av foreldreretten og samværsretten til barn der far/stefar eller mor/stemor har blitt dømt for alvorlige overgrep mot egne barn/stebarn. Departementet vil utrede endringer i barneloven for å forbedre og forenkle domstolsbehandlingen av spørsmål om samværsrett mv. når en forelder eller steforelder er domfelt for alvorlig vold eller overgrep mot egne barn eller stebarn. For å styrke barns rettsvern, er det også ønskelig å utrede endringer i strafferetten, om det bør innføres en lovfestet plikt for dommeren til å vurdere kontaktforbud i disse sakene. Hovedformålet med utredningen vil være å foreslå endringer i regelverket for å sikre bedre beskyttelse av barn som opplever alvorlig vold eller overgrep.

6.3.4 Høringsnotat om endringer i reglene om barnebidrag

Det følger av regjeringsplattformen at regjeringen vil gjennomgå bidrags- og støtteordninger knyttet til omsorg for barn for å utvikle et enklere og mer rettferdig regelverk.

Barne-, likestillings og inkluderingsdepartementet har med utgangspunkt i Dokument 8:125 S (2010–2011)[231] foretatt en gjennomgang av reglene for fastsettelse av bidrag etter fylte 18 år. Gjennomgangen konkluderer med at ordningen med bidrag etter fylte 18 år bør beholdes. Det er et viktig prinsipp at foreldre har plikt til å forsørge barna sine under vanlig skolegang. Samtidig foreslår departementet endringer i barneloven med forskrifter om barnebidrag, herunder reglene om bidrag etter fylte 18 år.

Departementet foreslår i høringsnotatet at skoleelevens egen inntekt skal gis større betydning ved fastsettelsen av størrelsen på bidrag etter fylte 18 år. Dette vil kunne gjøre bidraget lavere. Videre foreslås det at det bør innføres en lovhjemmel som gir NAV adgang til å innhente informasjon fra utdanningsinstitusjoner. Departementet ber om høringsinstansenes syn på om det bør innføres et generelt fradrag på 10 prosent i alle saker ved offentlig fastsettelse av bidrag etter fylte 18 år.

Departementet foreslår også at det bør innføres en ny sjablong for boutgiftene som tar hensyn til stordriftsfordeler ved å ha flere barn i husstanden. Regelen om at bidraget ikke skal settes lavere enn utbetalt barnetillegg, ikke skal gis anvendelse ved delt bosted. Forslaget hindrer urimelige utslag for bidragspliktige med delt bosted. Departementet foreslår også at bidragsevnevurderingen skal tilpasses den nye trinnskatten trinn 3 og 4, som erstatter den tidligere toppskatten, at det bør innføres en adgang til å fastsette gebyr i enkelte utenlandssaker og at det bør gjøres unntak fra automatisk justering av barnebidrag i enkelte utenlandssaker.

6.3.5 Oppheving av tidsfrister i farskapssaker

Departementet foreslår å oppheve tidsfrister for å reise sak om endring av farskap. I tilfeller hvor det er tvil om det juridiske farskapet er i overensstemmelse med det biologiske, er det behov for regler som gir mulighet til å få prøvet dette spørsmålet. Dersom det er tvil om hvem som er far til et barn, vil det være til barnets beste å få dette spørsmålet avklart uavhengig av tiden som har gått. Forslaget til lovendringer vil reversere lovendringen fra 2013, og oppheve tidsfristene for å reise sak om endring av farskap som trådte i kraft 1. januar 2014. Lovendringsforslaget er sendt Stortinget våren 2016.

7 Valgfrihet og fleksibilitet for barnefamiliene

Figur 7.1

Foto: Monica Strømdahl

Det er i samfunnets interesse å investere i familier med barn, både gjennom økonomisk støtte og et godt utviklet tjenestetilbud. De store indirekte og direkte overføringene til barnefamiliene omfatter skole, barnehage, foreldrepenger, barnetrygd, kontantstøtte og lønnet permisjon når barn er syke. I tillegg kommer de alminnelige inntektssikringsordninger, bostøtte og sosialhjelp, se kap. 8. I dag har familiene en unik mulighet til å kombinere arbeidsliv med familie. Yrkesdeltakelsen for kvinner i Norge er høy, og har økt ytterligere med full barnehagedekning.

Gravide kvinner og foreldre som tar ut foreldrepermisjon har et diskrimineringsvern gjennom likestillingsloven. I tillegg har arbeidsmiljøloven regler om oppsigelsesvern. En arbeidstaker kan ikke sies opp eller forbigås ved ansettelse med den begrunnelse at hun er gravid eller fordi hun eller han tar ut velferdspermisjon etter arbeidsmiljøloven i forbindelse med fødsel eller adopsjon.

Regjeringen vil ha økt valgfrihet og fleksibilitet for foreldrene og har tillit til at foreldrene selv kan vurdere hvilke løsninger som passer best i deres hverdag. Stortinget vedtok å øke fellesdelen av foreldrepengeperioden fra 18 til 26 uker med virkning fra 1. juli 2014. Foreldrene kan nå fordele en større del av stønadsperioden slik de selv ønsker uten begrensning av kvoter. Når fellesdelen er økt, kan permisjonen tas av den av foreldrene som har mulighet, og barnet får mer tid sammen med en av foreldrene i lønnet permisjon.

Regjeringen ønsker å forenkle regelverket for foreldrepermisjon, innføre selvbetjent nettløsning for uttak av foreldrepermisjon samt å åpne for en tillitsbasert unntaksordning for uttak av fedrekvoten basert på objektive kriterier. Dette er kriterier som åpner for unntak ved sykdom, fars arbeidsledighet under mors permisjonstid, fars arbeidsopphold i utlandet, selvstendige næringsdrivende/eneaksjonærer samt mors arbeidssituasjon.[232]

Et forslag om utvidet adgang til å overføre kvoter fra den ene forelderen til den andre har vært på offentlig høring. Forslaget vil gjøre det mulig for foreldre i flere situasjoner enn i dag å overføre sin kvote eller deler av kvoten til den andre forelderen. Departementet vil se dette forslaget i sammenheng med andre mulige endringer og forenklinger i regelverket. Dette vil bli samordnet med Arbeids- og velferdsetatens digitaliseringsarbeid som skal gi moderne systemløsninger for foreldrepenger og engangsstønad (Prosjekt 2). Det vil bli utviklet avanserte brukerdialogløsninger som vil gi brukerne anledning til å simulere forskjellig kombinasjoner av uttak av foreldrepenger og basert på egne valg utløse en søknad om foreldrepenger eller engangsstønad. I de fleste tilfeller vil saksbehandlingen kunne skje automatisk med tilnærmet umiddelbart svar tilbake til bruker.

Regjeringen vil få vurdert treffsikkerheten i de store overføringene til barnefamiliene, og har oppnevnt et utvalg som skal gjennomgå det offentlige tjenestetilbudet og overføringsordningene til familier med barn under 18 år. Utvalget skal drøfte hva som bør være målet med støtten til barnefamiliene og i hvilken grad en bør vektlegge fordelingshensyn og hensyn til arbeidstilbudet ved utformingen av støtteordningene. Det skal vurderes om barnetrygden bør målrettes mot noen særskilte grupper barnefamilier, og om det skal gis ulik støtte avhengig av antall barn i en familie (søskenprofil). Utvalget skal vurdere ulike modeller for omfordeling av barnetrygden mellom ulike grupper i samfunnet. Dette kan medføre at den i større grad målrettes mot lavinntektsfamilier, f.eks. ved behovsprøving. Hvorvidt enkelte overføringer helt eller delvis bør erstattes av tjenestetilbud eller aktivitetsbaserte ytelser for barn og ungdommer skal vurderes. Utvalget skal levere sin utredning i mars 2017.

7.1 Foreldrepengeordningen

Foreldrepenger er en viktig del av familiepolitikken og ytes til foreldre ved fødsel og adopsjon. Foreldrepenger skal sikre at barn får en god start med sine foreldre. Ethvert samfunn er avhengig av at nye individer fødes og at mødrenes helse ivaretas. Norge har en god svangerskaps- og barselomsorg og lav barne- og mødredødelighet. Slik har det ikke alltid vært, og på verdensbasis er det fortsatt store utfordringer i mødre- og spedbarnshelse. Kvinner har behov for restitusjon etter påkjenningene i forbindelse med svangerskap og fødsel. For å sikre like vilkår for barseltiden, ga Helsedirektoratet i 2014 ut Nasjonale faglige retningslinjer for barselomsorgen: Nytt liv og trygg barseltid for familien.

Foreldrepenger skal sikre foreldrene inntekt i foreldrepermisjonstiden og gjøre det økonomisk mulig for foreldre å være hjemme med barnet det første leveåret. Den som tar ut foreldrepenger må ha opptjent rett gjennom pensjonsgivende inntekt (tilsvarende en halv G) i minst seks av de siste ti månedene før fødselen.[233] Foreldrepenger dekker full inntekt opp til seks G på årsbasis. Foreldrene kan velge mellom 49 uker med 100 prosent dekning eller 59 uker med 80 prosent dekning. Hvis begge foreldre har opptjent rett til foreldrepenger, er ti uker forbeholdt mor (mødrekvoten), en like stor del er forbeholdt far (fedrekvoten), samt at mor har tre ukers permisjon før fødsel. Resten av perioden bestemmer foreldrene selv fordelingen av.

Siden 1978 har fedre hatt rett til å dele foreldrepengeperioden med mor hvis mor er i arbeid etter fødselen. Det var imidlertid svært få fedre som benyttet seg av denne muligheten, og en egen fedrekvote på fire uker ble innført i 1993. Fedrekvoten sikrer far en permisjonsperiode som ikke kan overføres til mor, og som faller bort dersom den ikke benyttes. Far kan ta ut fedrekvoten uavhengig av hva mor gjør. De kan altså være hjemme samtidig under fedrekvoten. Hvis far ikke har rett til å ta ut fedrekvote grunnet mors manglende opptjening før fødsel, kan han likevel ta ut foreldrepenger hvis mor går ut i arbeid eller utdanning eller er for syk til å ta seg av barnet etter fødselen. Det må foreligge en aktivitet eller et begrunnet omsorgsbehov. Deltakelse i introduksjonsprogram og kvalifiseringsprogram tilfredsstiller aktivitetskravet.

Foreldrepengeperioden løper i utgangspunktet sammenhengende, men kan utsettes og graderes. Gradert uttak betyr å kombinere delvis arbeid med delvis uttak av foreldrepenger. Dette gjør det mulig å starte i arbeid før den ordinære stønadsperioden er over uten å tape foreldrepengerettigheter. Denne ordningen gir fleksibilitet for foreldrene. I 2015 valgte én av fire menn gradert uttak, mot bare en av 20 kvinner.

Flertallet av fedrene tar ut samme antall uker som gjeldende fedrekvote.[234] Dette mønsteret ses også i Arbeids- og velferdsdirektoratets statistikk for 2015. Noen flere fedre tar imidlertid ut mer enn 14 uker.[235] Disse fedrene har altså et høyere uttak enn kvoten. Innføring av fedrekvote har bidratt til å øke fedres permisjonsbruk, men uttaket har stort sett vært begrenset til kvoten. Det er viktig at arbeidsgiver legger til rette for at fedre kan ta i bruk mer av fellesdelen og ikke opplever forskjellsbehandling når de tar ut lovbestemt kvote eller mer.

Boks 7.1 Foreldrepengeordninger i tre nordiske land

Nedenfor følger oversikt over noen hovedtrekk i foreldrepengeordningene i de nordiske land.¹ Ordningene er ikke nødvendigvis direkte sammenlignbare. Det er bl.a. ulike opptjeningskrav og ulik kompensasjonsgrad og det er ulikt hvor taket settes for hvor mye av inntekten som dekkes.

Sverige

Perioden er på totalt 480 dager, det vil si ca. 16 måneder. I 390 dager gis foreldrepenger på sykepengenivå (i underkant av 80 prosent lønnskompensasjon). Maksimal utbetaling er ca. 950 kr dagen. Foreldre som ikke fyller opptjeningskrav, får foreldrepenger på grunn-nivå (i overkant av 250 kr dagen). De siste 90 dagene får foreldrene i overkant av 180 kr dagen. Foreldrene har rett til halvparten av stønadsperioden hver. Foreldrene kan overføre sin del av stønadsperioden til den andre med unntak av tre måneder som er øremerket hver av foreldrene.

Danmark

Perioden er 50 uker. 18 av ukene er forbeholdt mor (fire av disse før fødselen). Resten bestemmer foreldrene fordelingen av. Foreldrepengene beregnes på grunnlag av arbeidstakerens inntekt, begrenset til ca. 5 300 kr per uke.

Island

Perioden er ni måneder. Hver av foreldrene har rett til tre måneder. De siste tre månedene bestemmer foreldrene fordelingen av. Foreldrepengene utgjør 80 prosent av forelderens inntekt. Maksimal utbetaling er ca. 23 000 kr per måned.

¹ Opplysningene er i hovedsak hentet fra missoc.org januar 2016. Alle beløp omregnet til norske kroner.

7.2 Engangsstønad ved fødsel og adopsjon

Regjeringen har økt engangsstønaden ved fødsel og adopsjon. Engangsstønaden utbetales til mødre som ikke har opparbeidet seg rett til foreldrepenger. Fedre har i utgangspunktet ingen selvstendig rett til engangsstønad. Stønaden utbetales som engangssum ved fødsel og er skattefri. Dette er en viktig stønad for familier med vedvarende lavinntekt. Satsen er økt med over 10 000 kr fra 2014 og utgjør 46 000 kr i 2016.

For å utforme en bred og treffsikker familiepolitikk er det viktig å vite hvem engangsstønadsmottakerne og deres familier er, og vurdere deres situasjon i forhold til arbeidsmarkedet, utdanningsløp og avhengighet av sosiale ytelser. Arbeids- og velferdsdirektoratet publiserte høsten 2015 en analyse av mottakerne av engangsstønad ved fødsel.[236]

Mottakerne av engangsstønad er kvinner i svært ulike livssituasjoner. Gruppen omfatter tenåringsmødre, unge kvinner under utdanning, innvandrerkvinner med flere barn og sannsynligvis norske kvinner der familien har valgt en arbeidsdeling der mor er hjemmeværende. En svak tilknytning til arbeidsmarkedet og lav inntekt over tid, er felles for de fleste mødrene.

I 2014 ble det utbetalt engangsstønad til nær 16 prosent av de som fikk barn. Andelen som mottar engangsstønad har gått ned de siste 20 årene. Det kan tyde på at flere kvinner er yrkesaktive og har rett til foreldrepenger. I tillegg har gjennomsnittsalderen for førstegangsfødende gått opp, noe som har ført til at flere har hatt mulighet til å opptjene foreldrepengerettigheter. 1. mars 2010 erstattet arbeidsavklaringspenger (AAP) ytelsene rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførepensjon. Til forskjell fra de tre tidligere ytelsene gir AAP rett til foreldrepenger. Dette førte til en ny nedgang i antall mottakere av engangsstønad i 2010 og 2011. De siste årene har imidlertid antall mottakere av engangsstønad vokst noe. Veksten kan ha sammenheng med økt innvandring. Mødre født i utlandet utgjør 64 prosent av mottakerne av engangsstønad, og mødre født i Asia og Afrika er overrepresentert. Engangsstønad er mest vanlig blant yngre mødre. Disse er antakelig fortsatt under utdanning og har ikke opptjent foreldrepengerettigheter. En tredjedel av de under 25 år som fikk barn i 2014, mottok engangsstønad.

Arbeids- og velferdsdirektoratet har undersøkt arbeidstilknytningen til de som mottok engangsstønad i 2010.[237] De tre påfølgende årene økte andelen som var helt eller delvis i arbeid gradvis, og ved utgangen av 2014 var en tredjedel i arbeid. Blant de yngste stønadsmottakerne kom flere inn i arbeid eller utdanning, men 30 prosent av disse mottok fortsatt stønad fra arbeids- og velferdsforvaltningen tre til fire år etter fødsel. Stønadsmottakere over 40 år ved fødselen, var utenfor arbeidslivet i tre til fire år etter fødsel. Direktoratet har også sett på fars inntekt, og funnet at 31 prosent av kvinnene som fikk engangsstønad i 2014 mottok barn med menn med ingen eller relativt beskjeden inntekt. For ytterligere 14 prosent er inntektsgrunnlaget ukjent og omfatter fedre som ganske nylig har innvandret til Norge. Blant 21 prosent av parene med engangsstøtte i 2014, tjener far godt (over 6 G).

Blant engangsstønadsmottakerne som har barn fra før, har minst 56 prosent mottatt engangsstønad for alle tidligere barn. Mange av kvinnene som mottar engangsstønad ser ut til å ha et varig behov for stønader og ytelser fra arbeids- og velferdsforvaltningen (overgangsstønad, sosialhjelp og helserelaterte ytelser).

Stortingets flertall inngikk høsten 2015 en avtale om en rekke tiltak for å møte asyl- og flyktningekrisen. Regjeringen er bl.a. bedt om i løpet av våren 2016 å igangsette et arbeid med sikte på innføring av botidskrav for mottak av ytelser som ikke støtter opp om arbeid og aktivitet.

7.3 Øvrige permisjonsrettigheter m.m.

Foreldres øvrige permisjonsrettigheter er hjemlet i arbeidsmiljøloven og virker sammen med folketrygdloven. Far har rett til to ukers omsorgspermisjon i tilknytning til fødselen. Hver av foreldrene har også rett til ett års ulønnet permisjon for hvert barn. Mor har rett til ammefri med lønn inntil barnet fyller ett år, én time per dag. Arbeidstakere med omsorg for barn under 12 år har rett til fri fra arbeidet med omsorgspenger inntil ti dager per forelder i året, se kap. 8.2. Foreldre med flere enn to barn under 12 år har inntil 15 dager fri hver. Enslige forsørgere har rett til fri inntil 20 dager. Hvis enslige forsørgere har omsorg for flere enn to barn, er grensen 30 dager.[238] Selv om foreldrene har brutt samlivet og barnet bor fast hos den ene, kan de dele permisjonsretten mellom seg. Omsorg for kronisk syke, langvarig syke eller barn med nedsatt funksjonsevne, og hvis dette kan føre til høyere risiko for fravær fra arbeidet, gis rett til ti dagers ekstra permisjon for hver av foreldrene.

Foreldrene har rett til redusert arbeidstid dersom det foreligger et velferdsbehov. Som vektig velferdsgrunn regnes f.eks. småbarnsforeldres ønske om og behov for mer tid sammen med barna. En forutsetning er at nedsatt arbeidstid kan gjennomføres uten vesentlig ulempe for virksomheten. Nedsatt arbeidstid medfører lavere lønn.

7.4 Barnetrygd

Barnetrygden skal bidra til å dekke de foresattes utgifter til forsørgelse og omsorg av barn. Barnetrygden utbetales fra måneden etter fødselen og ut måneden før barnet fyller 18 år. Barnetrygden utbetales per barn. Satsene fastsettes årlig av Stortinget. For 2016 er barnetrygden 970 kr per måned, som tilsvarer 11 640 kr per år. For familier med lave inntekter utgjør barnetrygden en viktig del av inntekten. En enslig forsørger med barn under 18 år har rett til utvidet barnetrygd, dvs. barnetrygd for ett barn mer enn det han eller hun faktisk forsørger. Denne retten faller bort dersom forelderen gifter seg, har vært samboer i minst 12 av de siste 18 månedene eller får felles barn med en samboer. Det ytes et småbarnstillegg på 660 kr per måned til enslig forsørger med rett til overgangsstønad og som har barn under tre år.

Det er et vilkår for rett til barnetrygd at barnet er bosatt i Norge.[239] Ved utenlandsopphold utover seks måneder gis som hovedregel ikke barnetrygd. For å motvirke barns langvarige utenlandsopphold vil regjeringen redusere støtteperioden til tre måneder. Dette vil gjelde generelt for barn på alle alderstrinn, også barn under skolealder, og selv om barnet har lovlig fravær fra skolen. Det er rimelig at barnetrygden ikke opprettholdes under langvarige utenlandsopphold, uavhengig av om utenlandsoppholdet medfører skolefravær. Også kontantstøtten har en grense på tre måneder for utenlandsopphold. Det er fremmet en egen lovproposisjon til Stortinget i februar 2016.

7.5 Kontantstøtte

Kontantstøtten gir en viss økonomisk støtte til fleksibilitet for foreldre som ønsker andre løsninger enn barnehage for sine ettåringer.

I 2012 ble kontantstøtteloven endret, og støtten avviklet for toåringer. Støtten utbetales fra og med måneden etter at barnet er fylt ett år til og med måneden før barnet fyller to år (13–23 måneder). Fra 2014 ble satsen økt til 6 000 kr per barn per måned når offentlig subsidiert barnehage ikke brukes. Det er mulig å kombinere noe tid i barnehage med kontantstøtte. Hvis barnet har en avtalt oppholdstid i barnehage på 19 timer eller mindre per uke, gis det halv kontantstøtte med 3 000 kr per måned.

Fram til 2001 ble det gitt kontantstøtte til over 80 prosent av ettåringene. Kontantstøttebruken ble etter dette gradvis redusert fram til 2012, hvor det ble mottatt kontantstøtte for om lag 36 prosent av ettåringene. Etter dette har kontantstøttebruken økt marginalt.[240]

Den kraftige satsøkningen de siste årene har ikke økt bruken vesentlig. Bruken av kontantstøtte har gått ned også i familier med innvandrerbakgrunn, men bruken blant disse er fortsatt høyere enn i befolkningen som helhet. Det er forskjeller mellom ulike deler av landet når det gjelder bruk av kontantstøtte. Kontantstøtte er mest utbredt i Vest-Agder, mens bruken i Nord-Norge er lavest i landet. Drøyt to tredjedeler av kontantstøttebarna er mellom 12 og 18 måneder. [241]

7.6 Barnehager

Barnehagen er det første, frivillige trinnet i utdanningen. Barnehagen skal sammen med hjemmet ivareta barnas behov for omsorg og lek, og fremme læring og danning som grunnlag for allsidig utvikling. Barnehager er et viktig familiepolitisk virkemiddel og fremmer likestilling mellom foreldrene. Barnehagetilbudet er sentralt for at familien skal kunne kombinere arbeid og omsorg for barn på en god og trygg måte, og kan i en del sammenhenger være et viktig foreldrestøttende tiltak. Barnehagen utvikler barns sosiale og språklige kompetanse, og gir et godt grunnlag for videre skolegang.

Regjeringen har som mål å legge til rette for et mer fleksibelt barnehageopptak. For å legge til rette for dette, ble det bevilget 333 mill. kr til 3 400 nye barnehageplasser i budsjettet for 2015. Ytterligere 400 mill. kr ble lagt inn i budsjettet for 2016 for å finansiere helårseffekten av disse plassene.

Stortinget har i behandlingen av budsjettet for 2016 bedt regjeringen fremme forslag til endring i barnehageloven § 12a slik at barn som fyller ett år i september og oktober, får rett til barnehageplass fra den måneden de fyller ett år. I dag er det bare barn som fyller ett år innen utgangen av august, som har rett til plass det året de fyller ett år. Lovendringen vil innebære at 9 500 flere barn får rett til barnehageplass fra høsten 2016.

Barnehagebruken i Norge har økt de seinere årene, og i 2014 gikk 90,2 prosent av alle barn i alderen ett til fem år i barnehage. Stadig flere av de minste barna går i barnehage, andelen var 80,1 prosent i 2014 for barn i alderen ett til to år. I 2014 gikk 97,5 prosent av femåringene i barnehage. Familier med innvandrerbakgrunn bruker barnehage i mindre grad enn andre familier, selv om bruken har økt i den seinere tid. Barnehagedeltakelsen for minoritetsspråklige barn i alderen 1–5 år var i 2014 på 79 prosent mot 92 prosent for andre barn. Det er særlig aldersgruppene 1–3 år som har lavere deltakelse.

Det finnes ikke en egen offisiell statistikk for samiske barns deltakelse i barnehage. Sametinget oppgir at i 2014 var det totalt 815 barn som gikk i barnehager med samisk tilbud.[242] Barnehagedekning for samiske barn har økt[243] , spesielt etter innføring av den nasjonale rammeplanen i 1996, som for første gang definerte hva en samisk barnehage er.[244]

Barnehagene har hatt positive effekter for barna ved skolestart, i ungdomsårene og i voksen alder.[245] Ifølge ny forskning gir tidlig barnehagestart bedre språk og regneferdigheter i første klasse og er med på å redusere forskjeller pga. kjønn og foreldrenes utdanningsnivå.

Tabell 7.1 Barnehagedeltakelse i 2014 fordelt på aldersgruppene 1–5 år og andel minoritetsspråklige (prosent)

Alder

Barn totalt

Minoritetsspråklige¹

Ikke-minoritetsspråklige

1-åringer

68,5

39,9

74,5

2-åringer

91,3

76,6

94,4

3-åringer

95,5

89,6

96,6

4-åringer

97,0

93,3

97,7

5-åringer

97,5

96,5

97,7

Totalt

90,2

79,0

92,5

¹ Definert som alle med annen språk- og kulturbakgrunn enn norsk, med unntak av barn som har samisk, svensk, dansk eller engelsk som morsmål.

Kilde: Statistisk sentralbyrå (SSB).

Det er foreldrenes eget valg om de vil bruke barnehage eller ikke. For ettåringer kan barnehage i noen grad brukes i kombinasjon med kontantstøtten. Mange har gode muligheter til å velge å være hjemme med barn uten alt for store økonomiske tap og ha redusert arbeidstid i en periode. Regjeringen vil følge opp utviklingen i barnehagene og gi retning for ny politikk i stortingsmeldingen Meld. St. 19 (2015–2016) Tid for lek og læring. Bedre innhold i barnehagen som ble lagt fram våren 2016.

Det ble innført en ny, nasjonal ordning med gratis kjernetid i barnehage for alle 4- og 5-åringer i lavinntektsfamilier fra 1. august 2015. Ordningen vil bli utvidet fra 1. august 2016 til også å omfatte 3-åringer i familier med lavinntekt. Inntektsgrensen er satt til 417 000 kr, det samme som for 4- og 5-åringer.

Forsøk med gratis kjernetid i barnehage (20 timer per uke), har vært en viktig årsak til innføringen av ordningene nevnt over. Det har vært ulike forsøk helt siden 1998. Det har ført til at flere barn går i barnehage og økt foreldrenes tillit til barnehagene.[246] Et prøveprosjekt med målretting av forsøket med gratis kjernetid mot familier med lavinntekt i bydel Gamle Oslo, Bergen og Drammen startet høsten 2014. Krav om at foreldrene til barn i forsøket skulle delta i aktivitet inngikk i forsøket. En oppsummering viser at systematisk rekrutteringsarbeid er viktig for å nå ut til barna som trenger det mest.[247] Familier der barna ikke går i barnehage har fått hjemmebesøk. Fra 2013 til 2014 økte andelen minoritetsspråklige barn i barnehage både i bydel Gamle Oslo og i Drammen. Aktivitetsplikten, som for mange har vært norskkurs, oppfattes positivt av foreldrene.

Tilskudd til aktivitet for foreldre og rekruttering av barn til barnehage er et viktig supplement til den nasjonale ordningen med gratis kjernetid for familier med lavinntekt. Hovedformålet med tilskuddet er å stimulere til økt deltakelse i barnehage, slik at minoritetsspråklige barn mestrer norsk så godt som mulig før skolestart.

Behovet for utbygging av barnehager som en viktig del av familiepolitikken, nevnes i alle de tidligere stortingsmeldinger om familiepolitikk.[248] Dekningsgraden for barn i alderen 1–5 var 90,2 prosent ved utgangen av 2014, se tabell 7.1. Både private og offentlig eide barnehager bidrar med plasser.

Noen barn under ett år får tildelt barnehageplass etter annet lovverk, som lov om barnevern eller lov om sosiale tjenester. En del private barnehager har egne opptakskriterier som tillater at barn under ett år får tilbud om plass, f.eks. småsøsken til eldre barnehagebarn. Om lag 11 300 barn fikk plass i barnehage i 2014 selv om de ikke hadde rett etter barnehageloven.

Fra 1. mai 2015 er det innført et nasjonalt minstekrav til redusert foreldrebetaling som gjør barnehagen rimeligere for familier med lav inntekt. Moderasjonsordningen skal sikre at ingen familier betaler mer enn seks prosent av inntekten sin for en barnehageplass. Søskenmoderasjon for familier med to eller flere barn i barnehage videreføres som tidligere. Foreldrebetalingen for andre, tredje eller flere barn vil være hhv. 70 prosent og 50 prosent av det man betaler for første barn. Begge disse ordningene er viktige bidrag til at enda flere får muligheten til å benytte seg av et godt barnehagetilbud.[249]

Kompetanse- og kvalitetssatsingen i barnehagen for perioden 2014–2020, skal i alt bruke 410 mill. kr for å fremme kvaliteten, bl.a. vil flere assistenter få mulighet til å ta fagbrev eller arbeidsplassbasert barnehagelærerutdanning. En ny rammeplan planlegges å tre i kraft fra barnehageåret 2017–18.

Åpen barnehage er et lavterskeltilbud der foreldre eller andre omsorgspersoner kan komme og være tilstede sammen med barnet i noen timer per uke. En pedagog leder et opplegg for barna der sang og eventyr inngår. Åpen barnehage er ikke et lovpålagt tilbud og antallet er redusert fra 271 i 2008 til 180 i 2014. Halvparten av disse er kommunale. Det er i hovedsak de store kommunene som har åpne barnehager, og 45 prosent av åpne barnehager ligger i de ti største kommunene. Om lag 80 prosent av kommunene har ingen åpne barnehager. En rapport fra 2014 viser at åpne barnehager kan være en viktig forebyggings- og integreringsarena. Tilbudet kan bidra til at familier kan etablere sosiale nettverk, og foreldre kan få veiledning og støtte i foreldrerollen.[250] For barna kan åpen barnehage være en viktig bro mellom hjemmet og ordinær barnehage. Åpne barnehager bidrar til å rekruttere barn til ordinær barnehage. For barn med annet morsmål enn norsk kan åpen barnehage være stedet der de får sin første stimulering i norsk språk. Personalet i de åpne barnehagene etterlyser bedre kompetanse, særlig vedrørende foreldreveiledning og flerkulturelt perspektiv.

7.7 Skolefritidsordningen

Skolefritidsordningen er en lovfestet plikt for kommunene. Ordningene er et oppholdtilbud før og etter skoletid for barn fra første til fjerde årstrinn, og for barn med særskilte behov på første til syvende årstrinn. Tilbudet skal gi omsorg og tilsyn, og legge til rette for lek, kultur- og fritidsaktiviteter for barna. Skolestart for 6-åringer, økt yrkesdeltakelse for kvinner og et endret familiemønster var noe av bakgrunnen for lovfestingen.[251] Skolefritidsordningen er frivillig og foreldrebetalt, der kommunene selv fastsetter foreldrebetalingen opp til kostnadsdekning. I gjennomsnitt var foreldrebetalingen for en elev med fulltidsplass (oppholdstid på 20 timer) 2 256 kr per måned i skoleåret 2014–2015, mens gjennomsnittsbetalingen var 2 191 kr per måned i skoleåret 2013–2014. Det er grunn til å anta at prisen kan ha betydning for deltakelsen blant lavinntektsfamilier.[252]

Høsten 2014 gikk i alt 157 370 barn i skolefritidsordningen. Andelen barn mellom 1.–4. trinn som gikk i SFO, var 62 prosent. Denne andelen har økt fra 55 prosent i 2002. Om lag 35 prosent av barna i SFO hadde i 2015 en full plass. Det er variasjon mellom fylkene, og deltakelsen kan også variere mellom kommuner i ett fylke. Barn med innvandrerbakgrunn og barn i lavinntektsfamilier benytter SFO i mindre grad enn andre barn.

Boks 7.2 Forsøk med gratis deltidsplass i skolefritidsordningen

I 2013 startet et forsøk med gratis deltidsplass i skolefritidsordningen (aktivitetsskolen/AKS i Oslo) i tilknytning til områdesatsingen i Oslo Sør. Formålet med forsøket er å se om gratis aktivitetsskole kan gi elever bedre forutsetninger for å lykkes i skolen, og om det fører til at skolekretsen blir mer attraktiv for flere familier. Forsøket blir gjennomført for elever på 1.–4. trinn på Mortensrud skole i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Deltakelsen i aktivitetsskolen har økt fra 30 prosent før prosjektstart til om lag 93 prosent i april 2015.¹ Færre elever søker seg bort fra skolen og samarbeidet med foreldrene er blitt bedre.² Evaluering av forsøket viser at om lag 85 prosent av barna har foreldre som ikke er født i Norge, og svært mange av foreldrene oppgir at de velger AKS fordi det er et godt aktivitetstilbud og for at barna skal bli bedre i norsk.³ Mange familier i området ikke vil bruke aktivitetsskolen hvis den ikke er gratis.

I statsbudsjettet for 2016 er det bevilget 20 millioner kr til prøveprosjekter med gratis deltidsplass i SFO for byene Drammen, Stavanger, Trondheim og Oslo.

¹ «… Deltakelse i AKS kan ha betydning for barna i form av sosialisering og trivsel, språkferdigheter og selvtillit. Det kan videre ha innvirkning på hva foreldrene gjør på dagtid, og påvirke muligheten til å delta på kurs, arbeid og andre aktiviteter.», side 51 i Proba samfunnsanalyse (Rapport 2015-06): Forsøk med gratis deltidsplass i AKS – delrapport 1 i følgeevalueringen.

² Oslo kommune, Utdanningsetaten, (2015): Årsrapport 2014 for Forsøk med gratis kjernetid i AKS Mortensrud.

³ Proba samfunnsanalyse (2015): Evaluering av forsøk med gratis deltidsplass i AKS – delrapport 1.

8 Rammer rundt familiers valg

Figur 8.1

Foto: Monica Strømdahl

Økonomisk trygghet er avgjørende for at familiene skal fungere godt og ha god livskvalitet. Foreldres situasjon og levekår har en direkte påvirkning på barn og unge. Familier i Norge har en unik mulighet til å kombinere familieliv og lønnet arbeid. Permisjonsordninger og full barnehagedekning gjør dette mulig, se kap. 7. Lønnet arbeid er det aller viktigste for å komme ut av en lavinntektssituasjon.

Familiens muligheter til arbeidsinntekter blir påvirket av samfunnsforhold hvor politiske beslutninger, muligheter til arbeid, overordnet økonomisk utvikling, produktivitet og økt globalisering er stikkord.[253] Sysselsettingsandelen i befolkningen har falt med 4 prosentpoeng etter 2008, fra 72 til 68 prosent ifølge tall fra SSB.[254] Reduksjonen i sysselsettingen skyldes både svake konjunkturer, flere eldre i befolkningen, høy innvandring som i noen grad har fortrengt unge og personer med svak yrkesmessige kvalifikasjoner, og store omstillinger i oljerelaterte næringer. Arbeidsledigheten har ikke økt tilsvarende. Ved utgangen av 2015 var arbeidsledigheten 4,5 prosent. Økningen i arbeidsledighetsraten i denne perioden har vært mindre enn fallet i sysselsettingsraten.

Gode trygdeordninger bidrar til å dempe effektene av svingende etterspørsel etter arbeidskraft. Trygdesystemet gir inntektssikring for de som mister jobben og for mange av de som ikke er sysselsatt pga. helseproblemer. Økt deltakelse i arbeidslivet gjennom mange tiår har gjort at det i dag er svært vanlig med to lønnsinntekter i husholdningen. Dette gir inntektssikring for familien om én mister jobben. Samtidig kan to inntekter bidra til å svekke den geografiske mobiliteten til familiene eller medføre økte kostnader ved flytting eller pendling når det er nødvendig for å komme i nytt arbeid. Gode tjenester til familiene over hele landet reduserer slike kostnader.

Aldring av befolkningen vil gi markert høyere utgifter til pensjoner og helse- og omsorgstjenester. Bare en mindre del av kommende, økte utgifter kan finansieres av inntektene fra pensjonsfondet. Pensjonsreformen er utformet for å gi langsiktige innsparinger og økt arbeidstilbud. Færre yrkesaktive vil måtte finansiere flere pensjonister. Samtidig gir friske og ressurssterke eldre en vinn-vinn situasjon for generasjoner og familier, se kap. 2.1.1 og kap. 10.

Foreldre med barn under 12 år har rett til foreldrefradrag for legitimerte kostnader til pass og stell av barn ved beregning av alminnelig skattbar inntekt. Ektefeller der begge har inntekt lignes normalt særskilt for hver sin inntekt. Det gis personfradrag i skatteklasse 1. Ektefeller som lignes under ett for inntekt, gis personfradrag i skatteklasse 2. Ektefeller lignes alltid under ett for formue. Samboere lignes normalt hver for seg for formue og inntekt, og gis personfradrag i skatteklasse 1. Enslig forsørger gis personfradrag i skatteklasse 2.

En ny arvelov er under arbeid. Endret lovgivning på arverettens område antas å få betydning for ektefeller og samboere.Forslagene kan få konsekvenser for familiens økonomi, ikke minst for lengstlevende ektefelle eller samboer.

Forslag til ny skiftelov er utredet og det foreslås en egen lov om dødsboskifte. Det er videre ønskelig å samle de forvaltningsrettslige, materiellrettslige og prosessuelle reglene om ekteskapet i ekteskapsloven. Adgangen til offentlig skifte foreslås utvidet til også å gjelde ektefeller med fullstendig særeie samt for samboere med sameie. Det foreslås imidlertid å stille krav om at begge partene må ønske en offentlig skiftebehandling. Formålet er å innføre et fleksibelt alternativ til fremgangsmåten ved fordelingen av formuen ved et samlivsbrudd.

Regjeringen fjernet arveavgiften på arv og gaver fra 2014. Arveavgiften rammet alle, også de med lave og vanlige lønnsinntekter. Det opplevdes gjerne urettferdig å måtte betale en høy avgift for å arve et barndomshjem eller familiens fritidsbolig. Fjerningen av avgiften har også lettet generasjonsskifter i familiebedrifter og er et forenklingstiltak.

8.1 Velferd, omfordeling og et familievennlig arbeidsliv

Regjeringens mål er et trygt, fleksibelt og familievennlig arbeidsliv som sikrer høy sysselsetting og lav arbeidsledighet.

Å sikre stabil inntekt gjennom arbeid er det viktigste virkemiddelet for å løfte folk ut av fattigdom. I statsbudsjettet for 2016 styrkes tiltak som fremmer arbeid, omstilling og vekst. Det blir flere tiltaksplasser for personer med nedsatt arbeidsevne. En ekstraordinær tiltakspakke for økt sysselsetting, ungdomsrettede virkemidler, opplæring for personer med svake grunnleggende ferdigheter samt økt bruk av lønnstilskudd, skal følges opp. Bevilgninger til vedlikeholdsløft, næringsrettet forskning, innovasjon, entreprenørskap og miljøteknologi, er styrket og legger grunnlag for nye arbeidsplasser. Lærlingeordningen styrkes.

Et mål er å øke sysselsettingen blant innvandrere som står langt fra arbeidsmarkedet. Jobbsjansen er derfor styrket med 10 mill. kr i 2016.

Meld. St. 16 (2015–2016) Fra utenforskap til ny sjanse – samordnet innsats for voksnes læring, understreker regjeringens ambisjoner for opplæring for voksne. Målet er et kunnskapssamfunn der voksne som har problemer med å med å få varig tilknytning til arbeidslivet, får tilgang til opplæring som gir kompetanse som arbeidslivet har behov for. Det innebærer at voksne med svak kompetanse får identifisert sine kompetansebehov og gis tilbud som dekker behovene. Hver enkelt har ansvar for å skaffe seg kunnskap og ferdigheter det er behov for i arbeidslivet. Myndighetene skal legge forholdene til rette, men samtidig kreve en aktiv innsats av den enkelte. Tiltakene skal samlet sett sørge for at alle voksne som trenger det skal få hjelp til å kartlegge sin kompetanse og få god veiledning om hvilken opplæring de trenger for å komme i lønnet arbeid.

Det er en nær sammenheng mellom arbeid og velferd. Regjeringen legger vekt på å utforme virkemidlene og velferdsordningene slik at det skal lønne seg å arbeide. Det tas sikte på å legge fram en melding for Stortinget våren 2016 om videreutvikling av arbeids- og velferdsforvaltningen.

Inntektssikringsordningene i folketrygden gir økonomisk trygghet og er et sosialt sikkerhetsnett. Livsoppholdsytelser som skal gi midlertidig inntektssikring, legger vanligvis til grunn en sammenheng mellom den enkeltes plikter og rettigheter. Det stilles krav til aktivitet i regelverket for dagpenger, sykepenger og arbeidsavklaringspenger. Hensikten er å sikre god oppfølging gjennom arbeidsrettede tiltak for å opprettholde arbeidstilknytningen.

Skattesystemet bidrar til å omfordele inntekt. Sentralt for omfordeling er også offentlige overføringer som sikrer mot bortfall av inntekt ved omsorg for barn, sykdom, uførhet, høy alder, tap av arbeid m.m. Omfordeling til barnefamilier har vært en sentral politisk verdi i hele etterkrigstiden.[255] Barnetrygden ble innført allerede i 1946.

Mulighet for å kombinere arbeid og ansvar for barn er et kjennetegn ved norsk arbeidsliv. Et godt og veletablert samarbeid mellom partene i arbeidslivet (trepartssamarbeidet), en god arbeidsmiljølov og avtaler om et inkluderende arbeidsliv (IA) er grunnleggende. Endringer i arbeidsmiljøloven i 2015 bidrar til å gjøre arbeidslivet mer fleksibelt, bl.a. gjennom at flere som i dag står uten jobb lettere skal få innpass i arbeidslivet.[256] Bestemmelsene om arbeidstid i arbeidsmiljøloven er endret slik at arbeidstaker og arbeidsgiver har mer fleksibilitet når det gjelder å få til større stillingsprosenter og mer heltidsarbeid. Med virkning fra 1. januar 2015 er det innført en ny bestemmelse i loven som gir en deltidsansatt på visse vilkår rett til å få utvidet sin stilling til den arbeidstid vedkommende faktisk har hatt det siste året, Prop. 83 L (2012–2013) Endringer i arbeidsmiljøloven mv. (søksmålsrett for fagforeninger mv., overtredelsesgebyr og ufrivillig deltid). Det offentlig oppnevnte Arbeidstidsutvalget har i sin utredning, NOU (2016): 1 Regulering av arbeidstid – vern og fleksibilitet, fremmet forslag til endringer i arbeidsmiljølovens regler om arbeidstid som skal gjøre det lettere å kombinere arbeid og familieliv. Arbeids- og sosialdepartementet har sendt utredningen på høring med svarfrist 1. juli 2016.

Familierettede velferdsgoder som barnehager, lønnet foreldrepermisjon, retten til lønnet fravær når barn er syke, ulike støtteordninger for aleneforsørgere og et godt utviklet SFO-tilbud, gir familiene mulighet til å kombinere inntekts- og pensjonsgivende arbeid og foreldreskap. Partene i arbeidslivet støtter opp om velferdsordningene og ser at disse, samt tilrettelegging for fleksibilitet på arbeidsplassen, bidrar til forutsigbarhet, større produktivitet og rekruttering av gode medarbeidere, både menn og kvinner.

Andelen kvinner med barn under 16 år arbeider i større grad heltid enn tidligere: fra 56 prosent i 2005 til 68 prosent i 2015.[257] Tidsbruksundersøkelsene viser endring over tid ved at menn og fedre i økende grad tar del i omsorgsoppgavene hjemme og at menns faktiske arbeidstid har gått noe ned, særlig blant småbarnsfedre.[258] Selv om kvinners og menns arbeidstid nærmer seg hverandre ved at flere kvinner jobber heltid og noen flere menn jobber deltid, er likevel andelen som arbeider deltid fire ganger større for kvinner enn for menn i årene med små barn.

Noe deltid er ufrivillig, og det skal legges til rette for at de som ønsker det får fulle stillinger. Det må utvikles en heltidskultur i kvinnedominerte yrker, sektorer og bransjer. Målet er at alle som er i stand til det, skal kunne forsørge seg selv og sin familie gjennom arbeid. Arbeidsinntekt gir økonomisk uavhengighet for både kvinner og menn, og større frihet for individet og familien til å treffe egne og gode valg. Deltidsarbeid gir mindre pensjonsopptjening og færre rettigheter i arbeidslivet. Det er viktig med god informasjon til alle om pensjonspolitiske og økonomiske konsekvenser av deltidsarbeid og det å stå utenfor arbeidslivet.

En bekymring er kvinners høye sykefravær: 8,2 prosent for kvinner sammenlignet med 4,9 prosent for menn (2014). Likestillingsmeldingen drøfter denne utfordringen grundig fordi dette har en samfunnsmessig og individuell kostnad og en klar kjønnsdimensjon. Det er omfattende forskning om kjønnsforskjeller i sykefravær, men ingen entydige svar på hvorfor det er slik.[259] Regjeringen vil videreføre og iverksette tiltak som kan bidra til å redusere sykefraværet.

Med økt tilstrømming av asylsøkere og flyktninger, er det viktig å tilrettelegge for at man raskest mulig kommer ut i arbeid og kan forsørge seg selv. Familiepolitikken må være i tråd med dette.

8.2 Inntektssikringsordninger

Det er en utfordring at mange står utenfor arbeidslivet og at veksten i produktiviteten er lavere enn før. Hvis en eller begge forsørgere i familien blir arbeidsledige og må omstille sin kompetanse, vil dette kunne ta noe tid. Langtidsledige og eneforsørgere med lave inntekter kan ha mindre muligheter til å dekke barnas behov.[260] Unge voksne som ikke er godt integrert i arbeidslivet og kan hende bor hjemme, vil påvirke familiens økonomiske situasjon. Personer med funksjonsnedsettelser har lavere yrkesdeltakelse enn befolkningen totalt. Det er et mål å legge til rette for at flest mulig kan delta i arbeidslivet. Samtidig er det viktig å legge til rette for gode inntektssikringsordninger for dem som er midlertidig eller varig utenfor arbeidslivet. For dem som er varig uføre, er det gode ordninger. Ny uføretrygd gir bedre muligheter for å kombinere arbeid og trygd. Det er et mål å få til økt og riktig gradering.

Folketrygdloven gir rett til flere ulike stønader. Ved egen sykdom og uførhet gis det rett til sykepenger, arbeidsavklaringspenger, uføretrygd, grunn- og hjelpestønad, stønad til yrkesskadedekning og stønad for å bedre funksjonsevnen i arbeids- og dagligliv (herunder hjelpemidler). Ved barns sykdom gis det rett til omsorgspenger, pleiepenger og opplæringspenger. Ved arbeidsløshet gis det rett til dagpenger. Det gis videre rett til alderspensjon, pensjon til gjenlevende ektefelle, barnepensjon, stønad til enslige forsørgere og stønad til dekning av nødvendige utgifter til helsetjenester og stønad til gravferd. Stønad ved fødsel og adopsjon omtales i kap. 7.2.

Omsorgspenger ytes til arbeidstakere som har fravær pga. nødvendig tilsyn med og pleie av sykt barn se kap. 7.3. For kronisk syke eller funksjonshemmede barn gjelder retten til omsorgspenger fram til barnet er 18 år. Yrkesaktive har rett til pleiepenger i forbindelse med fravær fra arbeidet for å pleie barn som er eller har vært til behandling i helseinstitusjon inntil barnet er 12 år eller for barn som er livstruende eller svært alvorlig sykt, inntil barnet er 18 år. Regjeringen hadde høsten 2015 på høring forslag til reform av pleiepengeordningen hvor det foreslås å inkludere flere syke barn i ordningen, herunder barn med varig sykdom som i dag i utgangspunktet ikke er omfattet. I tillegg foreslås det forenklinger i regelverket, som en generell aldergrense på 18 år, samt økt graderingsmulighet. Målet er en mer fleksibel og forutsigbar pleiepengeordning, som inkluderer flere syke barn og som sikrer større grad av likebehandling. Opplæringspenger ytes til yrkesaktive som gjennomgår nødvendig opplæring for å kunne ta seg av eller behandle barn med funksjonshemning eller langvarig sykdom. Personer som har ulønnet omsorg for barn under seks år kan få godskrevet pensjonsopptjening for omsorgsarbeidet. Pensjonsopptjeningen er 18,1 prosent av et beløp tilsvarende 4,5 ganger folketrygdens grunnbeløp (G).

Kontantstøtte og barnetrygd ytes med hjemmel i egne lover. For nærmere omtale av disse ordningene, se kap. 7.4 og 7.5.

Enslige forsørgere eller aleneforeldre får særskilt økonomisk støtte gjennom ulike stønadsordninger. Formålet med stønadene er å sikre inntekt for dem som har aleneomsorg for barn og bidra til at de kan bli i stand til å forsørge seg selv ved eget arbeid. Ordningene omfatter overgangsstønad, stønad til barnetilsyn til enslig mor eller far som er i arbeid, tilleggsstønader og stønad til skolepenger. I tillegg kan enslige forsørgere ha rett til bidragsforskott fra staten. Bidragsforskott er subsidiært i forhold til underholdsbidrag fra bidragspliktige, og ytelsen er inntektsprøvd. Bidragsforskott skal sikre at enslige forsørgere med lav inntekt er sikret et beløp til forsørgelse av barnet/barna i begynnelsen av hver måned, dersom underholdsbidraget fra bidragspliktige ikke innbetales i tide eller uteblir.

Ved utgangen av 2015 var det om lag 18 000 mottakere av overgangsstønad og til sammen om lag 24 900 som mottok overgangsstønad og/eller stønad til barnetilsyn. Overgangsstønad kan i hovedsak gis i inntil tre år, fram til barnet fyller åtte år. Perioden kan utvides. Det stilles krav om arbeidsrettet aktivitet fra yngste barnet fyller ett år. Aktivitetskravet kan fylles ved å være i arbeid som utgjør minst 50 prosent av full tid, stå tilmeldt Arbeids- og velferdsetaten som reell arbeidssøker, gjennomføre nødvendig og hensiktsmessig utdanning som utgjør minst 50 prosent av utdanning på full tid eller ved å etablere egen virksomhet. Full overgangsstønad utgjør 2,25 G i folketrygden. Den er inntektsprøvd og reduseres med 45 prosent for inntekt som overstiger en halv G. Stønad til barnetilsyn til enslig mor eller far som er i arbeid, tilleggsstønader og stønad til skolepenger, kan gis på bestemte vilkår.

Som et økonomisk sikkerhetsnett kan det gis økonomisk stønad etter sosialtjenesteloven, også som supplerende stønad dersom en ytelse fra folketrygden ikke strekker til. Stønaden utmåles av NAV-kontoret i kommunen. Etter forslag fra regjeringen er sosialtjenesteloven endret slik at stønadsmottakere som en hovedregel skal delta i aktiviteter som styrker deres muligheter for overgang til arbeid eller utdanning. Tiltaket innebærer en tettere oppfølging av stønadsmottakere.

I mars 2016 publiserte NAV en analyse av langtidsmottakere av sosialhjelp. Dette viser at 29 prosent av dem som går lenge på sosialhjelp (2014) har omsorgsansvar for barn og har flere barn i snitt (2,1) enn andre sosialhjelpmottakere. Personer med innvandrerbakgrunn utgjør over halvparten av langtidsmottakerne. Bare 8 prosent av langtidsmottakerne i denne perioden hadde tilknytning til arbeidslivet.

Familier som enten har en voksen eller et barn med funksjonsnedsettelser, kan ha utfordringer med å være i arbeid eller med økonomi og levekår generelt. Foreldre til barn med særskilte utfordringer vil ofte trenge råd og veiledning.[261] God rådgivning kan være utslagsgivende for hvordan foreldre opplever og mestrer sin egen rolle. Hvordan de ulike tjenestene rundt barnet og familien samarbeider, vil påvirke deres hverdag.[262] Regjeringen vil legge til rette for at unge med funksjonsnedsettelser skal oppleve smidige overganger mellom barnehage og skole, og mellom skole og yrkesliv. Det er ikke akseptabelt at unge mennesker tidlig faller utenfor arbeidslivet. Partene i arbeidslivet vil inkludere personer med funksjonsnedsettelser i arbeidslivet, jfr. IA-avtalens delmål 2: Hindre frafall og øke sysselsetting av personer med funksjonsnedsettelser.

Utviklingshemmede kan ha særskilte utfordringer i mange livssituasjoner og i arbeidslivet. Det er generelt lite kunnskap om foreldre med utviklingshemming, men det anslås at det fødes rundt 600 barn per år der minst en av foreldrene har utviklingshemming. Forskning viser at foreldre med utviklingshemming ofte har utfordringer med å mestre foreldrerollen.[263] Se kap. 5.1.3.

Regjeringen har oppnevnt et utvalg som skal foreslå tiltak for å styrke de grunnleggende rettighetene til mennesker med utviklingshemming. Utvalget skal analysere og vurdere hvilke endringer som er nødvendige for å sikre oppfyllelsen av grunnleggende rettigheter til mennesker med utviklingshemming. Utvalget skal særlig se på selvbestemmelse, rettssikkerhet, skole, arbeid, helse og omsorg og bolig. Utvalget skal levere sin utredning i 2016.

8.3 Barnefamiliers inntekts-, formue- og gjeldsutvikling

På oppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har Statistisk sentralbyrå utarbeidet et notat om barnefamilienes inntekt, formue og gjeld i perioden 2004–2014. Notatet er vedlegg 3 til stortingsmeldingen, og er en oppfølging av et tilsvarende vedlegg i Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap St.meld. nr. 29 (2002–2003).[264] Statistisk sentralbyrås inntekts- og formuesundersøkelse for husholdninger er brukt som datagrunnlag. Undersøkelsen omfatter de aller fleste skattepliktige og skattefrie kontantinntektene som lønnsinntekter, næringsinntekter, ulike kapitalinntekter (renteinntekter, aksjeutbytte mv.) og ulike overføringer (f.eks. barnetrygd, kontantstøtte, bostøtte og sosialhjelp). Verdien av ulike offentlige tjenester (f.eks. skole og barnehage), ulønnet hjemmeproduksjon (f.eks. barnepass) samt inntekt av egen bolig basert på markedsverdi er ikke omfattet av inntektsstatistikken. Nedenfor omtales sentrale momenter fra SSBs notat.

Norske husholdninger, både med og uten barn, har hatt en gunstig inntektsutvikling de siste årene.[265] Barnefamiliene har imidlertid hatt en noe svakere inntektsvekst på 2000-tallet enn husholdninger uten barn. Barnefamiliene med den svakeste inntektsutviklingen omfatter småbarnsfamilier (0–2 år), enslige forsørgere (særlig de med barn 0–2 år), barnerike familier (5 barn eller mer), barnefamilier med innvandrerbakgrunn og husholdninger der de voksne har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet. Det er først og fremst en svak utvikling blant barnefamilier med lavest inntekt som har ført til økt ulikhet. Dette har igjen ført til at andelen barn i lavinntektshushold har økt betydelig i samme periode. Den eldre befolkningen, som tidligere var klart overrepresentert blant dem med lavest inntekt, har opplevd en betydelig inntektsvekst de siste årene.

Verdien av egen bolig utgjør hoveddelen av barnefamiliers bruttoformue. Formuen øker med barnas alder. Det er store variasjoner i boligeierskap innen barnefamiliene. De husholdningene som har relativt lave inntekter (spesielt enslige forsørgere, men også barnerike familier og småbarnsfamilier), har også den laveste andelen boligeiere.

Norske husholdningers gjeld i forhold til inntekt, dvs. gjeldsbelastningen, er høy og stigende. Dette gjelder i særlig grad i etableringsfasen. Den økende gjeldsbelastningen skyldes bl.a. utviklingen på boligmarkedet med en sterk prisvekst de siste årene. Et lavt rentenivå gjør det mulig for mange å anskaffe egen bolig. Hvert tredje par med barn i alderen 0–2 år hadde i 2013 en gjeld som var minst tre ganger større enn samlet husholdningsinntekt før skatt.

Utviklingen i inntekt, formue og gjeld for barnefamilier sammenholdt med husholdninger uten barn i perioden 2004–2014 tegner et bilde av økende forskjeller. Spesielt gjelder dette familier med innvandrerbakgrunn, familier med mange barn, eneforsørgere og småbarnsfamilier.

8.4 Familier med vedvarende lavinntekt

De fleste barn i Norge vokser opp i familier med gode økonomiske vilkår. Samtidig er det barn og familier som har dårlige levekår og lav inntekt.Antall barn i lavinntektsfamilier økte betydelig etter 2 000. Det er beregnet at om lag 92 000 barn befant seg i gruppen med vedvarende lavinntekt i perioden 2012 til 2014.[266] Barn med innvandrerbakgrunn (innvandrere eller norskfødte med innvandrerforeldre) utgjorde 51 prosent, ved inngangen til 2016. Det er store forskjeller i inntektsnivået blant barnefamilier med innvandrerbakgrunn, men disse barnefamiliene har, uavhengig av landbakgrunn, et inntektsnivå som ligger godt under det generelle inntektsnivået for barnefamilier i Norge. Det er nær sammenheng mellom inntektsfordelingen og utviklingen i lavinntekt.

Barnefamilier med lavinntekt bor i første rekke i en storby. Barn som vokser opp i husholdninger med lave inntekter, har økt sannsynlighet for selv å ha lave inntekter som voksne. Her spiller også andre variabler som foreldrenes utdanningsnivå og grad av yrkestilknytning, inn. Stønader utgjør en stor andel av inntektene til lavinntektsfamilier. Dette gjelder ytelser fra folketrygden (overgangsstønad, arbeidsavklaringspenger og uføretrygd), barnetrygd og sosiale stønader (bostøtte og sosialhjelp). Barnetrygd har utjevnende effekt for familiene med lavest inntekt.

OECD-tall viser at det er færre barn i lavinntektsgruppen i Danmark og Finland sammenliknet med Norge og Sverige. Landene hadde relativt lik andel barn i lavinntektsfamilier i 2005. Utviklingen i de to førstnevnte landene har etter dette vært positiv, mens utviklingen i Norge og Sverige var negativ.

Gratis eller subsidierte offentlig tjenester, som barnehage, utdanning og helsetjenester, kan ha stor betydning for levekår. Et godt utbygd tjenestetilbud i Norge gjør at situasjonen for barn og familier med lavinntekt er bedre enn i mange andre land.USA, Hellas og Tyrkia er blant landene som har størst andel barn som vokser opp i fattigdom, se figur 3.20 og 3.21 i vedlegg 3.

Det er stor mobilitet ut av og inn i lavinntektsgruppen. Det er likevel en utfordring at enkelte grupper er mer utsatt for fattigdom og lavinntekt enn andre, og at noen blir værende i lavinntektsgruppen over lang tid. Lavinntekt fanger opp vesentlige dimensjoner knyttet til fattigdom, mens andre levekårsforhold ikke fanges opp. Det er behov for å følge utviklingen i levekår blant familier med lavinntekt.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har bedt SSB om å lage en bred levekårsundersøkelse blant innvandrere fra 12 land (Polen, Tyrkia, Bosnia-Herzegovina, Kosovo, Somalia, Sri Lanka, Vietnam, Irak, Iran, Pakistan, Afghanistan og Eritrea). SSB har tidligere gjennomført tre levekårsundersøkelser blant personer med innvandrerbakgrunn, i 1983, 1996 og 2005/2006. Svarene fra undersøkelsen skal vise hvordan levekårene til personer med innvandrerbakgrunn skiller seg fra levekårene i befolkningen generelt, og hvordan situasjonen har endret seg siden forrige undersøkelse.[267] En rapport skal ferdigstilles i løpet av våren 2017.

Det er en klar sammenheng mellom å vokse opp i fattigdom og redusert helse.[268] Flere studier viser at familiens økonomi og barns psykiske helse henger sammen.[269] Depresjon, atferdsproblemer, antisosial atferd eller angst kan koples til foreldrenes sosioøkonomiske situasjon.[270] Effekten av familieøkonomien virker trolig indirekte gjennom mekanismer som f.eks. opplevelsen av økonomisk knapphet, stressende familierelasjoner eller redusert sosial deltakelse pga. pengemangel.[271]

8.5 Målrettet innsats mot barnefattigdom

I mai 2015 la regjeringen fram en samlet strategi for Barn som lever ifattigdom, Regjeringens strategi (2015–2017) med 64 tiltak. Målet med strategien er å forebygge at fattigdom går i arv og dempe negative konsekvenser for barn og unge. Regjeringens mål er å skape muligheter for alle. Det sosiale sikkerhetsnettet skal styrkes, slik at færre faller utenfor. Barn skal ha mulighet til å delta jevnlig i minst én organisert fritidsaktivitet sammen med andre, uavhengig av foreldrenes økonomi. Strategien tar utgangspunkt i at barnefattigdom er et sammensatt problem. Ikke alle barn i lavinntektsfamilier har dårlig levekår, men samspillet mellom sosiale, helsemessige og økonomiske utfordringer over tid forsterker ofte hverandre og gir økt risiko for marginalisering. Strategien følges opp i 2016-budsjettet. I Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementets budsjett økes innsatsen mot barnefattigdom med 89 mill. kr i 2016 sammenlignet med saldert budsjett 2015. Det finnes flere tilskuddsordninger som er innrettet mot å bekjempe fattigdom. Kommunenes frie inntekter er i budsjettene for årene 2014, 2015 og 2016, styrket med totalt 677,7 mill. kr begrunnet i satsning på helsestasjons- og skolehelsetjenesten. Det har blitt øremerket 100 mill. kr til økt bemanning i helsestasjons- og skolehelsetjenesten. Dette er sentrale tiltak i arbeidet mot barnefattigdom. Se også kap. 8.6 om boligpolitikken.

Bufdir skal koordinere arbeidet med oppfølgingen av strategien mot barnefattigdom og har etablert en arbeidsgruppe bestående av Husbanken, Arbeids- og velferdsdirektoratet, IMDi, Helsedirektoratet, Utdanningsdirektoratet og Kulturdepartementet. Gruppen skal lede arbeidet med gjennomføring av strategien. I januar 2016 forelå en første overordnet halvårsrapport fra Bufdir som viser til at de aller fleste tiltakene er igangsatt og/eller driftes (tilskuddsordningene). Kun fire tiltak av 64 er ikke igangsatt. Bufdir skal i tillegg koordinere kunnskapsinnhenting om barnefattigdom og publisere funn hvert annet år fra og med 2017. Redd Barna har utarbeidet en egen rapport hvor barna selv gir råd og deler erfaringer om hvordan det er å vokse opp i en familie med dårlig råd i Norge.

Mange land leter etter effektive modeller for å sette utsatte familier i stand til å greie seg selv. I Danmark er det utviklet en systematisk og helhetsorientert innsats for utsatte familier, se boks 8.2.

Arbeids- og velferdsdirektoratet har satt i gang et utviklingsprosjekt som skal gi en helhetlig oppfølging og bistand til barnefamilier med lav inntekt, liten grad av selvforsørgelse og deltakelse i arbeidslivet. Prosjektet har som mål at foreldrene blir i stand til å forsørge barna og seg selv, og sikre stabil bosituasjon for familien. Foreldrene skal bli i stand til å håndtere egen økonomi. Evnen til å budsjettere utfra egen familieinntekt kan læres. Barnas deltagelse og sosiale inkludering skal styrkes gjennom barnehage, skole, SFO og fritidsaktiviteter. Prosjektet skal arbeide med familien som system, og samordne tjenestene det offentlige bidrar med inn mot enkeltindivider i familien. Sentralt i prosjektet er en familieplan der alle familiens medlemmer inngår. I fase 1 (2015–2016) vil det bli utviklet en modell for helhetlig oppfølging av familiene.

Det skal utarbeides felles retningslinjer for samarbeid og ansvarsfordeling mellom barneverntjenesten og arbeids- og velferdsforvaltningen for familier som mottar bistand fra begge tjenestene. De viktige felles innsatsområdene er kompetanse- og utviklingstiltak i boligsosialt arbeid, økonomisk rådgivning og forbyggende arbeid blant barn, unge og barnefamilier.

Boks 8.1 Helhetlig innsats for utsatte familier – eksempel fra Danmark

Det danske Folketinget bevilget i 2013 midler over fire prosjektår for å utvikle bedre og mer helhetsorientert innsats for utsatte familier. Prosjektet skal medvirke til at foreldre kan komme seg raskere fra offentlige velferdsforsørgelse til ordinært arbeid og utdanning, og at skolefraværet hos utsatte barn synker. Innsatsen skal foregå i utvalgte kommuner. Medarbeidere fra Det Nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyse og Forskning (KORA) skal jevnlig dele kontor med sine prosjektkolleager i kommunene, forankret i et ‘Familiehus’. KORAs deltakelse skal sikre kunnskap og gode metoder inn i all kommunal saksbehandling på familienivå. Kommunens ulike etater slår ring rundt den enkelte familie. Over 600 saker er allerede behandlet på nytt ut i fra et familieperspektiv.

Riksrevisjonen har pekt på behovet for å samordne og forenkle bruken av statlige tilskuddsordninger som har til formål å medvirke at kommunene etablerer tiltak som motvirker konsekvenser av fattigdom blant barn og unge. Arbeids- og velferdsdirektoratet og Bufdir har i 2015 videreutviklet samarbeidet om tilskuddsordninger som skal motvirke negative konsekvenser av barnefattigdom, og vurderer samordning av bl.a. søknads- og rapporteringsfrister. Det anbefales at Nasjonal tilskuddsordning mot barnefattigdom og arbeids- og velferdsvaltningens tilskuddsordning mot barnefattigdom samordner søknads- og rapporteringsfrister. IMDi er involvert i arbeidet.

Etter forslag fra regjeringen er sosialtjenesteloven endret med virkning fra 1. januar 2016 slik at kommunene ikke skal legge vekt på barns inntekt fra arbeid i fritid og skoleferier når familiens behov for økonomisk stønad etter sosialtjenesteloven vurderes. Formålet er å bidra til at barn i familier som mottar økonomisk stønad, på lik linje med andre barn, vil kunne bedre sin egen situasjon gjennom inntekt fra arbeid og få nyttig erfaring fra arbeidslivet.

Boks 8.2 Sjumilssteget

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har gitt Fylkesmannen i Troms en sentral rolle i arbeidet med å styrke implementeringen av barnekonvensjonen i kommunene. Fylkesmannen har introdusert Sjumilssteget som et hjelpemiddel til analyse av kommunens evne og vilje til å arbeide for barnas beste i tråd med sentrale artikler i barnekonvensjonen. Dette som ledd i kvalitetssikringen av om kommunene reelt ivaretar sitt ansvar i forhold til barnekonvensjonen. De sju stegene er som følger:

Medbestemmelse (Artikkel 12)

God omsorg (Artikkel 18)

Særskilt vern og støtte (Artikkel 20)

Vern mot overgrep (Artikkel 34 og 36)

Fullverdig liv (Artikkel 23)

God helse (Artikkel 24)

God utdanning (Artikkel 28 og 29)

Til hvert steg har Fylkesmannen utarbeidet kontrollspørsmål i form av en sjekkliste som kan benyttes til å utføre en nærmere analyse av tjenestetilbudet. Denne kan kommunene bruke til å vurdere kvaliteten på de ulike tjenestene for å vurdere hvordan de ulike tjenestene samarbeider om å gi tilbud til barna og familiene.

8.6 Familier skal ha et godt sted å bo

Alle skal kunne bo godt og trygt.[272] De som ikke selv er i stand til å skaffe seg en bolig og bli boende, skal få den hjelpen de trenger. Dette er viktig for å gjennomføre utdanning, danne familie, være i arbeid og ta vare på helsen. Boligen er rammen for det sosial livet og gir tilhørighet til et nærmiljø og lokalsamfunn.

Det er et mål for de fleste å eie boligen selv. Det gir trygghet både økonomisk og følelsesmessig. Boligen er også et formues- og investeringsobjekt. Sparing i egen bolig er en vanlig spareform for mange. Åtte av ti eier boligen sin i Norge. Dette har vært stabilt i flere tiår. Det å skaffe seg en bolig er først og fremst et personlig ansvar. Regjeringen vil legge til rette for at så mange som ønsker det skal kunne eie sin egen bolig og la fram Strategi for boligmarkedet i 2015. Målet med strategien er å bidra til en mer bærekraftig utvikling i boligpriser og gjeld gjennom å legge til rette for raskere, enklere og billigere boligbygging.

Boligen og nærområdet har stor betydning for oppveksten til barn og unge. De fleste bor godt i Norge i dag, men ikke alle. SSB anslår at rundt 2,5 prosent av befolkningen kan regnes som vanskeligstilte på boligmarkedet, dvs. 122 000 personer.[273]

Barn i lavinntektsfamilier bor ofte dårligere enn andre, og sjeldnere i en bolig som familien selv eier.[274] De fleste barnefamilier i Norge, også lavinntektsfamilier, eier likevel egen bolig. Kommunale boliger for vanskeligstilte er i utgangspunktet et midlertidig tilbud til familier eller andre som trenger et sted å bo. Mange blir imidlertid boende over lengre tid. Barnefamilier som bor i kommunale utleieboliger, har i gjennomsnitt en dårligere bostandard enn andre lavinntektsfamilier som bor i en bolig de selv eier. Det er også en del barnefamilier som bor i kommunale utleieboliger der bomiljøet oppleves som utrygge for barn.

Noen familier har ikke et sted å bo. En kartlegging av bostedsløse viste at 6 259 personer hvorav 679 barn, var bostedsløse i 2012.[275] Vold eller trusler om vold, samlivsbrudd og utkastelse fra bolig er hovedårsakene til at bostedsløshet blant barnefamilier oppstår. De vanligste oppholdsstedene for disse familiene er hos venner og familie, i krisesenter eller i andre midlertidige botilbud som kommunen tilbyr. De fleste skaffer seg et sted å bo forholdsvis raskt, men rundt 30 prosent har vært i den midlertidige bosituasjonen i mer enn seks måneder.

Norsk boligpolitikk innebærer at statlige myndigheter utformer sentrale mål, fastsetter lover og økonomiske låne- og støtteordninger, mens det er kommunene som har ansvar for å fremskaffe gode og egnede boliger til vanskeligstilte. Det er viktig å samle og målrette den statlige og kommunale innsatsen slik at flere får et godt sted å bo.

I regjeringens strategi for boligsosialt arbeid, Bolig for velferd – Nasjonal strategi for boligsosialt arbeid (2014–2020) rettes en særlig innsats in mot barnefamilier og unge. Innsatsen er viktig for barna her og nå, og for å forhindre at dårlige levekår går i arv. I mange kommuner er mangel på egnede utleieboliger en utfordring. Et av strategiens resultatmål er at utleieboliger for barnefamilier skal være av god kvalitet og i et trygt bomiljø. Midlertidige botilbud skal bare unntaksvis benyttes av barnefamilier, og ikke mer enn i tre måneder. Det er et mål å redusere og forbygge bostedsløshet blant barnefamilier og unge.

Bostøtte er det viktigste virkemiddelet for å hjelpe vanskeligstilte til å bo godt. Bostøtten er rettighetsbasert og bidrar til å sikre personer med lave inntekter og høye boutgifter en egnet bolig. Bostøtten er et viktig tiltak mot barnefattigdom og ordningen er derfor de seinere år vesentlig styrket for at den skal bli bedre for barnefamilier med lave inntekter. I budsjettet for 2016 er bostøtten for barnefamilier og andre store husstander styrket slik at mer enn 20 000 familier har fått økt støtte. Tilskudd til utleieboliger gir kommunene mulighet til å skaffe utleieboliger av god kvalitet og bidrar dermed til å redusere belastningene som følger med lavinntekt. Regjeringen mener en styrket satsing på utleieboliger er et godt bidrag til barnefamilier som trenger hjelp til å finne et egnet sted å bo, og har de seinere årene styrket tilskuddsordningen for å øke antall egnede utleieboliger. I 2016 er det lagt opp til at det kan det gis tilsagn til om lag 1 750 utleieboliger. Det er 750 flere enn i 2013. Flyktninger er en prioritert målgruppe innenfor ordningen.

Norske romfamilier har pekt på at de har problemer med å skaffe seg egnede boliger. Rom hevder at de opplever diskriminering i kontakt med boligmyndighetene og i situasjoner der de selv forsøker å skaffe seg bolig i det private boligmarkedet. Ustabile boforhold innebærer for en del rombarn hyppige skolebytter, og påfølgende liten kontinuitet i opplæringen. Rom blir ikke særskilt vurdert i forbindelse med Husbankens låne- og tilskuddsordninger.

8.7 Familiene som forbrukere

Familien er en viktig økonomisk enhet i samfunnet. Daglig tas små og store forbrukervalg i familiene, på vegne av barna og av barn og unge selv. Mange av de mest betydningsfulle økonomiske beslutningene om forbruk blir tatt innenfor familien. De økonomisk sett største utfordringene for familiers forbruksvalg, er knyttet til kjøp av bolig og bil, og medfører ofte store låneopptak.

Statistisk sentralbyrå gjennomførte i 2012 en forbruksundersøkelse etter en modell som er brukt jevnlig siden 1958. Undersøkelsen kartlegger forbruksmønsteret til norske husholdninger, og gjør det mulig å se endringer over tid. Et av funnene er at utgiftene til matvarer har sunket regnet som andel av de totale forbruksutgiftene.[276] Figur 8.2 viser hvordan samlet forbruksutgift per husholdning var fordelt på ulike vare- og tjenestegrupper i 2012. En sammenlikning mellom data fra årene 2000 og 2012 viser at forbruksmønsteret ikke er særlig endret i denne perioden.

Figur 8.2 Forbrukets sammensetning 2012. Forbruksutgift per husholdning, etter vare- og tjenestegruppe

Kilde: SSB.

Noen familier kan ha økonomiske utfordringer. Andre familier setter seg i kortsiktig gjeld med høy rente for å innfri egne og barnas forventinger. Reklame og salgsframstøt finnes overalt og dette kan skape et inntrykk av at å være en vellykket samfunnsdeltaker er å ha stor kjøpekraft. God kunnskap, innsikt i hva slags varer og tjenester som tilbys og bevissthet om egne rettigheter, vil gi større forbrukermakt til familiene.[277] Regjeringen ønsker å videreutvikle gode digitale løsninger med informasjon om markedsforhold tilpasset forbrukernes behov. Regjeringen har styrket det utenrettslige systemet for å løse tvister som forbrukerne har med næringsdrivende om kjøp av varer og tjenester. Den såkalte delingsøkonomien kan medføre utfordringer med hensyn til forbrukerrettigheter, og Finansdepartementet har nedsatt en ekspertgruppe for å vurdere utfordringene.

Forbrukerrådet har en viktig rolle når det gjelder informasjon til forbrukere. Rådet drifter bl.a. nettbaserte markedsportaler som gir forbrukerne oversikt over tilbud og vilkår i enkeltmarkeder.

Boks 8.3 Markedsportaler

Finansportalen.no

Det kan være komplisert å finne fram til de beste bank- og forsikringsavtalene for en familie. Finansportalen.no er en tjeneste fra Forbrukerrådet, og skal gi forbrukerne makt og mulighet til å ta gode valg i markedet for finansielle tjenester. Portalen er et verktøy som hjelper forbrukerne til å sammenlikne finansbransjens produkter, og gjør det enkelt å bytte bank.

Strømpris.no

Kun en av tre forbrukere mener at de har god nok kunnskap om strømmarkedet til å gjøre informerte kjøpsvalg. Strømpris.no er et verktøy for forbrukerne som gir en enkel og fullstendig oversikt over priser og avtalevilkår i strømmarkedet. Tjenesten driftes av Forbrukerrådet.

Hvakostertannlegen.no

Tannlegetjenester kan for enkelte av ulike årsaker utgjøre store utgifter. Nettstedet hvakostertannlegen.no sørger for oppdatert informasjon om priser, på undersøkelse og på de vanligste tannbehandlingene hos tannlegen. Tjenesten bidrar til å finne ut om tannlegen tar imot nye kunder, har kveldsåpent, gir studentrabatt og om tjenesten er universell utformet. Nettstedet driftes av Forbrukerrådet.

Dagligvareportalen.no (under planlegging)

Gjennom å informere om priser og andre aspekt ved produktene, skal Dagligvareporten gi forbrukerne et bedre grunnlag for å foreta valg i dagligvaremarkedet. Tjenesten skal driftes av Forbrukerrådet.

Håndverkerportal (under planlegging)

Det skal i 2016 utvikles en ny markedsportal for håndverkertjenester. Portalen skal etter planen være i drift f.o.m. 2017. Håndverkerportalen skal samle og formidle kvalitetssikret informasjon om seriøsiteten til foretakene i byggenæringen.

Forbrukerrådet tilbyr veiledning når det oppstår konflikt mellom forbrukere og næringsdrivende. I 2014 mottok Forbrukerrådet 97 663 henvendelser fra forbrukere i Norge. Saker angående bilhandel har ligget på topp så lenge Forbrukerrådet har ført statistikk.

Forbrukerrådet har i flere år tilbudt gratis mekling innenfor enkelte saksområder når det har oppstått uenigheter mellom forbrukere og næringsdrivende. Meklingstilbudet ble i 2015 utvidet til å dekke nærmest alle typer forbrukersaker som ikke dekkes av en av de 18 bransjenemndene som finnes. Forbrukerrådet hadde i 2015 over 7 000 klagesaker til mekling, og ca. 70 prosent av disse ble løst. Å finne løsninger er et gode for familiene. Enkelte saker kan bringes videre til Forbrukertvistutvalget for bindende avgjørelse, dersom partene ikke blir enige om en løsning under meklingen.

Forbrukerombudet arbeider for et tryggere marked for forbrukerne, og fører tilsyn med at de næringsdrivendes markedsføring og standard kontraktsvilkår er i samsvar med markedsføringsloven. I tillegg er Forbrukerombudet tillagt tilsynsoppgaver etter enkelte andre forbrukerregelverk, bl.a. angrerettloven. Forbrukere kan klage til Forbrukerombudet dersom de blir utsatt for ulovlig eller urimelig markedsføring eller urimelige kontraktsvilkår. Forbrukerombudet får rundt 10 000 skriftlige klager og henvendelser årlig.

8.7.1 Personlig økonomi

Norske familiers gjeld har økt de siste årene og er høy sammenliknet med de fleste andre land. Unge hushold i Norge har mest gjeld i OECD-området.[278] Stor gjeld gjør familiene sårbare særlig ved arbeidsledighet eller ved oppløsning av samlivet. Stor gjeldstyngde kan skape økt barnefattigdom. Gjeldsnivået i Norge skyldes i hovedsak høye boligpriser. I tider med lav arbeidsledighet, gunstige boliglånsrenter og prisvekst i boligmarkedet skaper dette få problemer for det store flertall av norske familier. Gjeldsnivået gir imidlertid grunn til bekymring med en svakere norsk økonomi. Særlig vil et fall i boligprisene kunne skape problemer for mange. Mange har forbruksgjeld etter å ha kjøpt varer og tjenester på kreditt. Det er grunn til uro omkring veksten i forbruksgjeld. Denne gjelden utgjør per i dag bare tre prosentav husholdningenes samlede gjeld, men veksttakten er høy.[279] På grunn av de betydelige rentekostnadene kan denne gjelden legge beslag på store deler av en families inntekter. Derfor er kunnskap om personlig økonomi viktig for å forebygge gjeldsproblemer i befolkningen. Regjeringen ønsker å styrke opplæringen i personlig økonomi. Foreldre og skole har viktige roller i å lære barn og unge grunnleggende økonomiske ferdigheter, se boks 8.4.

Boks 8.4 Opplæring for unge

Finansportalen

Forbrukerrådet har med støtte fra BLD utviklet verktøy under Finansportalen.no som fremmer økonomifaglig opplæring. Opplegget er tilpasset dagens læreplaner i matematikk for ungdomstrinnet, og tar for seg fire temaer: inntekt og forbruk, sparing og plassering, lån og betalingskort.

Økonomilappen

Forbrukerombudet og Finans Norge har samarbeidet om utvikling av informasjonsmateriell til unge voksne, og laget et hefte; På egne ben. Heftet brukes i bankenes kontakt med de unge. I 2014 fikk Finans Norge tilskudd fra BLD til å videreutvikle Økonomilappen til en mobilapplikasjon. Appen skal bedre opplæringen i personlig økonomi i skolen, og inspirere de unge til å tilegne seg kunnskap selv.

Sjef i eget liv

Finans Norge og Ungt Entreprenørskap har utarbeidet et pedagogisk program; Sjef i eget liv! for videregående skole. Gjennom programmet blir elevene satt inn i ulike valgsituasjoner som synliggjør konsekvenser av egne valg knyttet til personlig økonomi og mulighetene for en gang å kjøpe egen bolig. Programmet bygger på den digitale plattformen Sjef i eget liv! som Finans Norge har utviklet sammen med Husbanken og Arbeids- og velferdsetaten.

Økonomi og karrierevalg

Finans Norge samarbeider også med Ungt Entreprenørskap om programmet Økonomi og karrierevalg som er beregnet på faget utdanningsvalg i ungdomsskolen. Elevene får innsikt i hvilke økonomiske konsekvenser ulike valg kan få. De får trening i å sette opp et budsjett over hva de må ha penger til, og hva de ønsker å bruke penger på, basert på en gitt inntekt. Programmet gjennomføres med en ekstern veileder fra lokalt arbeids- og næringsliv.

Lærepenger

Røde Kors og DNB har utviklet et digitalt undervisningsopplegg som er relevant for mange av kompetansemålene innen matematikk, samfunnsfag og norsk på 5.–7. trinn. Selv om innholdet er tilpasset femteklassinger, kan verktøyet også brukes på høyere trinn. Undervisningsprogrammet vil gi elevene en grunnleggende forståelse for penger, inntekt og forbruk, egne økonomiske rettigheter og gode sparevaner.

Barne- og likestillingsdepartementet fortsetter det løpende samarbeidet med Høgskolen i Hedmark om forbrukerkunnskap i skolen for lærere, lærerstudenter og elever.

Alle kommuner skal ha et tilfredsstillende tilbud om råd og veiledning til personer med økonomiske problemer. Økonomisk rådgivning inngår som en obligatorisk tjeneste i NAV-kontoret. Sammen med Fylkesmannsembetene viderefører Arbeids- og velferdsdirektoratet arbeider med å øke kompetanse, kvalitet og tilgjengelighet i økonomi- og gjeldsrådgivningstilbudet i kommunene. Den landsdekkende økonomiråds-telefonen 800GJELD er et lavterskeltilbud for å gjøre økonomisk rådgivning lettere tilgjengelig og bidra til at personer med betalingsproblemer kommer raskere i gang med å finne en løsning.[280] Tjenesten ble styrket i 2015 ved at brukere kan ta skriftlig kontakt på chat med NAV kontaktsenter. I regjeringens Strategi for boligmarkedet (2015) inngår utredning av behovet for en nettbasert tjeneste til hjelp for dem som har gjeldsproblemer.[281]

Et gjeldsregister kan være et viktig tiltak for å sikre at folk ikke tar opp for mye lån. I regjeringens Strategi for boligmarkedet som ble lagt fram juni 2015, åpnes det for gi finansbransjen adgang til å etablere en ordning med registrering av privatpersoners gjeld. Disse opplysningene vil dermed kunne inngå i kredittvurderingen av den enkelte kunde. Målet er å skape økonomisk trygghet for norske husholdninger.

8.8 Universell utforming

I Sundvolden-erklæringen utrykker regjeringen at den vil arbeide for et universelt utformet samfunn. Bruken av IKT er spesielt nevnt.[282] Universell utforming er viktig for hele befolkingen, støtter opp om deltakelse i arbeids- og samfunnsliv, utdanning, likestilling og ikke minst: muligheten til å leve frie og selvstendige liv for alle.

Lovverket stiller krav til universell utforming gjennom bl.a. plan- og bygningsloven, diskriminerings- og tilgjengelighetsloven, lov om grunnskolen og den videregående opplæringa, lov om offentlige anskaffelser, forskrift om rammeplan for barnehagens innhold, forskrift om universell utforming i transportsektoren, forskrift om grunnlån fra Husbanken, o.a.

Universell utforming handler om en enklere hverdag for folk flest og et levende lokaldemokrati. Det handler om å bygge ned hindringer og gi like muligheter. Alle familier vil dra nytte av et universelt utformet samfunn, enten de har små barn og barnevogner, er eldre arbeidstakere, har synshemming, fysisk nedsatt funksjonsevne eller utviklingshemming. Bygninger, uteområder, infrastruktur, transport og integreringen av informasjons- og kommunikasjonsteknologi i alle brukerrettede løsninger prioriteres, bl.a. allmennkringkasting og audiovisuelle produksjoner.

Regjeringen har lagt fram en handlingsplan for universell utforming (2015–2019). Den har hovedvekt på IKT og velferdsteknologi, og omfatter 47 tiltak der ti departementer er involvert. I tillegg vil løpende oppgaver bli fulgt opp på viktige samfunnsområder som transport og eksisterende bygninger rettet mot allmenheten. Eldre- og velferdsteknologi er prioritert i HelseOmsorg21-strategien og i Omsorg 2020.

9 Vold i nære relasjoner

Figur 9.1

Foto: Monica Strømdahl

Frihet fra vold er en grunnleggende forutsetning for vekst og livsutfoldelse, og for å kunne leve et godt liv. Vold i nære relasjoner rammer mennesker der de skulle være tryggest – i eget hjem.

Vold i nære relasjoner er et betydelig likestillingsproblem, en folkehelseutfordring, brudd på grunnleggende menneskerettigheter og norsk lov. Slik vold er straffbare handlinger på linje med vold som skjer i andre sammenhenger. Vold i nære relasjoner skal håndteres av politi og påtalemyndighetene med samme alvor og effektivitet som all annen alvorlig integritetskrenkende kriminalitet.

En grunnleggende oppgave er å forhindre at vold og seksuelle overgrep finner sted. Regjeringsplattformen tar til orde for å styrke offeromsorgen. Ofre for vold i nære relasjoner og seksuelle overgrep skal ha god oppfølging og behandling.

Høsten 2014 la regjeringen fram En god barndom varer livet ut – Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017). Tiltakene i den nasjonale handlingsplanen mot vold i nære relasjoner Et liv uten vold (2014–2017)og handlingsplanen mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet (2013–2016) er under oppfølging.

Tre stortingsmeldinger framlagt i 2015 tar opp voldsproblematikk som store helse-, samfunns- og likestillingsutfordringer: Meld. St. 26Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet (kap. 25), Meld. St. 19 (2014–2015)Folkehelsemeldingen – mestring og muligheter (kap. 2.2.4) og Meld. St. 7 (2015–2016) Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn (kap. 4).

9.1 Omfang og konsekvenser av vold i nære relasjoner

Vold i nære relasjoner medfører noen særlige utfordringer. Det kan være vanskelig å anmelde et familiemedlem, og mange snakker aldri med noen om volden de utsettes for. Dette gjør det utfordrende å avdekke og stoppe volden, og å hjelpe den utsatte.

Det anslås at opp mot 150 000 mennesker årlig utsettes for vold i en nær relasjon i Norge.[283] I tillegg til de store menneskelige kostnadene volden innebærer, anslås de samfunnsøkonomiske kostnadene å være mellom 4,5 og 6 milliarder kr årlig.[284] Samfunnet må legge til rette for å forhindre at slike overgrep finner sted. Avvergeplikten (straffeloven § 196) medfører at alle har en plikt til å anmelde eller på annen måte søke å avverge straffbare handlinger som bl.a. mishandling i nære relasjoner og vold og seksuelle overgrep mot barn. Avvergeplikten opphever en eventuell taushetsplikt.

I verste fall fører vold til tap av liv. En rapport om partnerdrap i Norge viser at det i perioden 1990–2014 ble begått 867 drap i Norge.[285] Av disse var 206 (24 prosent) registrert som partnerdrap. Den foreliggende studien omfatter 177 saker som var registret som partnerdrap i perioden 1990–2012.[286] I 70 prosent av partnerdrapene var det registrert partnervold før drapet. Målsettingen med studien har vært å identifisere risikofaktorer for partnerdrap og utvikle mer treffsikre forebyggende tiltak.

Det antas å være store mørketall når det gjelder mishandling i familieforhold. Mange voldsutsatte anmelder ikke overgrepene og oppsøker heller ikke hjelpeapparatet. Det gir grunn til bekymring.

Det anslås at rundt 25 prosent av vold i familieforhold blir anmeldt til politiet.[287] Politiet mottok totalt 3 075 anmeldelser etter bestemmelsen i straffeloven om mishandling i familieforhold i 2014.[288] Dette er om lag tre ganger flere anmeldelser enn i 2007. Økningen kan tilskrives økt åpenhet i samfunnet om vold i nære relasjoner, men må også ses i sammenheng med politiets forsterkede innsats de seinere årene.

For mange starter overgrepene i tidlig barnealder. Å bli utsatt for vold og overgrep i barndommen, øker sannsynligheten for å bli utsatt for vold og overgrep som voksen.[289] Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) har gjennomført en intervjuundersøkelse blant 16- og 17 åringer om deres volds- og overgrepserfaringer.[290] Undersøkelsen belyser bl.a. vold fra foresatte, omsorgssvikt og vold mellom foresatte, se omtale i boks 9.1. Departementet arbeider med å følge opp tiltak 42 i handlingsplanen En god barndom varer livet ut, og vil vurdere en omfangsundersøkelse av vold mot barn. En slik undersøkelse krever avklaring av både juridiske, etiske og metodiske spørsmål.

Boks 9.1 Funn fra studien Vold og voldtekt i oppveksten

Fysisk vold fra foresatte

En av ti rapporterte at de hadde vært utsatt for noen form for fysisk vold fra foresatte (9,6 %). Flertallet hadde vært utsatt for kun mindre alvorlig vold (7,8 %).

Psykisk vold

Totalt 6,6 % rapporterte om psykisk vold fra foresatte. Betydelig flere jenter enn gutter rapporterte om psykisk vold (hhv. 10,0 % og 3,3 %).

Omsorgssvikt

Til sammen var det 8,5 % som rapporterte om en eller flere typer omsorgssvikt.¹ Forekomsten var lik for jenter og gutter.

Vold mellom foreldre/foresatte

Vel 3 % av ungdommene hadde sett eller hørt foresatte bruke vold mot hverandre. Det var flere jenter enn gutter som rapporterte vold mellom foresatte.

I alt deltok 1012 jenter og 1050 gutter.

¹ Omsorgssvikt kan forekomme der foresatte ikke sørger for at et barn får dekket sine grunnleggende behov. I undersøkelsen ble det stilt to spørsmål som omhandlet fysisk omsorgssvikt og tre spørsmål som omhandlet emosjonell omsorgssvikt: om ungdommene ikke fikk nok a spise, måtte gå med skitne klær, hadde ingen som kunne ta vare på/beskytte seg, følte seg ikke betydningsfull for noen i familien eller følte seg ikke elsket.

En studie fra 2015 viser større forekomst av vold og seksuelle overgrep i den samiske befolkingen enn hos den øvrige befolkningen[291] .Undersøkelsen er den første i sitt slag og er et samarbeid mellom Universitetet i Tromsø og Samisk nasjonalt kompetansesenter-psykisk helsevern og rus (SANKS). 45 prosent av samene som svarte på undersøkelsen oppga at de hadde vært utsatt for vold og overgrep mot 29,6 prosent av de øvrige deltakerne i undersøkelsen. Studien omhandlet ikke spørsmål om hvem som er voldsutøver.

Sametinget har en viktig rolle i bekjempelsen av vold mot kvinner og har i samarbeid med Justis- og beredskapsdepartementet igangsatt et prosjekt om vold i nære relasjoner i samiske samfunn. Formålet er å kartlegge hvilke faktorer i samiske samfunn som påvirker forekomst og utøvelse av vold i nære relasjoner, samt hvordan avdekking, forebyggende tiltak og hjelpetiltak kan tilrettelegges best mulig for den samiske befolkningen.

Det er begrenset kunnskapsgrunnlag om forekomsten av vold og overgrep mot mennesker med funksjonsnedsettelser, herunder psykisk utviklingshemming, men studier tyder på høyere utsatthet enn i resten av befolkningen.[292] Forhold som isolert livssituasjon og avhengighet av hjelp og støtte fra andre personer, øker risikoen for å bli utsatt for fysisk og psykisk vold. Personer med funksjonsnedsettelser kan være mer utsatt for overgrep fra ansatte i helse- og omsorgssektoren. Barn med funksjonsnedsettelser ser ut til å ha økt risiko for å bli utsatt for vold fra foreldrene.[293]

Kunnskap om forekomsten av vold og overgrep mot eldre er også begrenset.[294] De eldre er spesielt sårbare tatt i betraktning alder, helse og avhengighet av hjelp. Eldre kan være utsatt for overgrep fra voksne barn og barnebarn. Fysiske aldersforandringer gjør at eldre lettere skades når de utsettes for overgrep, og voldsutsatte har høyere dødelighet sammenliknet med andre eldre.[295]

En undersøkelse fra NKVTS om seksuelle overgrep mot barn og unge med innvandrerbakgrunn viser at det er flere fellestrekk enn forskjeller mellom barn som er utsatt for seksuelle overgrep, og at det i liten grad har å gjøre med hvorvidt barnet har innvandrerbakgrunn eller ikke.[296] Rapporten trekker fram særskilte forhold som det må tas hensyn til når barn og familier med innvandrerbakgrunn er i kontakt med hjelpeapparatet. Begrenset språk- og systemkunnskap kan utløse behov for tolk under avhør og medisinske undersøkelser.

God og relevant kunnskap om vold i nære relasjoner er viktig for treffsikker og effektiv innsats. Regjeringen styrker forskningsinnsatsen og har etablert et forskningsprogram om vold i nære relasjoner i Norge med 50 mill. kr over fem år. Formålet er å få mer kunnskap om årsaker, omfang og konsekvenser av vold i nære relasjoner. Forskningen gjennomføres av Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) og Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring (NOVA/HiOA). I tillegg er en ny omfangsundersøkelse om vold i nære relasjoner planlagt gjennomført i 2018.

9.2 Ulike hjelpetilbud til ofre for vold i nære relasjoner

Det finnes ulike støttetilbud og tjenester til ofre for vold i nære relasjoner. I tillegg til ordinære tjenester i regi av helsetjenesten, barnevernet, familievernet, politi og arbeids- og velferdsforvaltningen, finnes det særskilte tjenester for voldsofre. Særlig viktig er krisesentertilbudet i kommunene, de frivillige støttesentrene mot incest og seksuelle overgrep (SMISO) og rådgivningskontorene for kriminalitetsofre. Disse omtales nærmere nedenfor. Når det gjelder behandlingstilbud for ofre for vold og utøvere av vold vises det til kap. 9.3.

9.2.1 Kommunenes krisesentertilbud

Krisesentrene har siden slutten av 1970-tallet hatt en sentral rolle i arbeidet mot vold i nære relasjoner. I 1977 åpnet den første krisetelefonen for mishandlede og voldtatte kvinner i Oslo. De fleste sentrene ble drevet av frivillige (stiftelser og organisasjoner) og fikk etterhvert offentlig støtte. Arbeidet har medført stor endring i den offentlige samtalen om voldsproblematikk og bidratt til at temaet er mindre tabubelagt enn tidligere.

Lov om kommunale krisesentertilbud (krisesenterlova) trådte i kraft i 2010 og gir alle kommuner en plikt til å sørge for et krisesentertilbud til kvinner, menn og barn. Krisesenterloven er en viktig milepæl i arbeidet for å styrke hjelpetilbudet til voldsutsatte i akutt krise. Loven skal sikre bedre samarbeid på tvers av tjenester og en mer helhetlig oppfølging av voldsutsatte. Den tydeliggjør at det er et offentlig ansvar å sørge for at personer utsatt for vold i nære relasjoner får beskyttelse, hjelp og oppfølging. Loven stiller også krav om god ivaretakelse av barn på krisesenter, tilpasset barns særlige behov.

Krisesentertilbudet retter seg mot de som er utsatt for vold eller trusler om vold i nære relasjoner. Det skal være et lavterskeltilbud, gratis for brukerne og et sted der en kan søke hjelp uten henvisning eller forhåndsvarsling. Tilbudet skal være tilgjengelig hele døgnet og hele året. Den enkelte skal kunne motta et individuelt tilrettelagt tilbud. Dette forutsetter at tjenestene fra krisesenteret og andre kommunale hjelpetiltak er godt koordinert. Det helhetlige krisesentertilbudet omfatter også oppfølging i fasen etter oppholdet på senteret.

I 2014 var det til sammen 46 krisesenterenheter i Norge der samtlige kommuner er involvert gjennom interkommunalt samarbeid, andre avtaler eller eierskap.[297] Antallet brukere av krisesentertilbudet har holdt seg relativt stabilt over tid. De fleste brukerne er kvinner. Det var 1 917 voksne beboere ved krisesentertilbudene i 2014, og av disse var 136 menn. Antall mannlige brukere er nesten firedoblet etter lovfestingen av tilbudet. Krisesentrene er også en viktig rådgivende instans. Antall dagbrukere var 2 373. I 2014 ble det registrert 9 152 dagsbesøk.[298] Tidligere beboere sto for 43 prosent av alle dagbesøk. Det har vært en jevn nedgang i andelen opphold som endte med at beboeren dro tilbake til voldsutøver, fra 23 prosent i 2006 til 15 prosent i 2014.

I 2014 hadde 62 prosent av beboerne innvandrerbakgrunn. De hadde gjennomsnittlig lengre botid enn beboere uten innvandrerbakgrunn, 33 mot 23 døgn.[299] Dette kan skyldes at førstnevnte oftere har behov for flere typer bistand. Mange mangler nettverk og trenger derfor hjelp til å skaffe seg et sted å bo. Antall beboere uten innvandrerbakgrunn (710 i 2014), har vært forholdsvis stabilt over tid.[300] Blant beboere både med og uten innvandrerbakgrunn, var psykisk vold, trusler og fysisk vold de vanligste årsakene til henvendelsen. Beboerne og dagbrukerne hadde i de aller fleste tilfellene en nær relasjon til voldsutøveren. For 80 prosent av beboerne var voldsutøveren nåværende eller tidligere ektefelle/samboer, eller kjæreste.

Barn i følge med en forelder er en sentral brukergruppe på krisesentrene. I 2014 bodde 1 507 barn på krisesentre. Det gir grunn til bekymring av så mange barn oppholder seg på krisesenter, og at en del barn har flere opphold på krisesentre. Bufdir har gått gjennom tilbudet til barn på krisesentrene, inkludert barnas rett til hjelp fra andre tjenester. Gjennomgangen viser at det er behov for nærmere retningslinjer for arbeidet med barn, bl.a. når det gjelder kartlegging av barns behov, henvisning til og samarbeid med lokale instanser, barns beskyttelse, informasjon om rettigheter, opplysnings- og meldeplikt til barnevernet.[301]

Kommunenes implementering av krisesenterloven er evaluert.[302] En hovedkonklusjon er at kommunenes arbeid med krisesentertilbudet er på riktig vei. Evalueringen viser at brukerne av krisesentrene er fornøyd med hjelpen de mottar, og at tilbudet har blitt bedre. Loven synes også å ha hatt en positiv betydning for barns situasjon på krisesentrene. Majoriteten av sentrene har egne barnefaglige ansvarlige, og de fleste ansatte har høyere utdanning. Dette vitner om en økt profesjonalisering. De ansatte på krisesentrene har plikt til å melde fra til barnevernet, og har nå mer formalisert kontakt med tjenesten og sender flere bekymringsmeldinger dit enn tidligere, jf. § 6 i krisesenterloven. Det gir likevel grunn til bekyrmirng at mange barn er berørt. Barne- og likestillingsdepartementet vil følge utviklingen nøye.

På noen viktige områder gjenstår utfordringer for å oppfylle lovens intensjoner. De fleste kommuner har eller samarbeider om, et krisesentertilbud til menn, men mangler tilbud til voldsutsatte menn og deres medfølgende barn. Tilbudet til voldsutsatte personer med rusavhengighet eller alvorlige psykiske vansker er heller ikke godt nok. Mange sentre er ikke universelt utformet.

Kommunene mangler ofte handlingsplaner mot vold og har en utfordring i å samordne hjelpetiltak. Regjeringen anser lokale handlingsplaner som et viktig verktøy for å kunne gi et godt og samlet tilbud til den enkelte, og oppfordrer flere kommuner til å lage kommunale/interkommunale planer, se boks 9.2. Tiltak mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlig begrensning av unges frihet, bør inngå i planene. Det er utviklet en nettbasert veileder til støtte for kommunene i utarbeidingen av handlingsplaner. De regionale ressurssentrene om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging (RVTSene) kan bistå kommunene i arbeidet.

Boks 9.2 Kommunale handlingsplaner

Moss, Rygge, Råde og Våler vedtok i januar 2016 en felles handlingsplan mot vold i nære relasjoner: Sammen mot vold – forebygging gjennom tilstedeværelse, samarbeid og nytenkning.

Planen definerer mål, tiltak og virkemidler for følgende områder:

Tverretatlig og interkommunalt samarbeid

Brukermedvirkning/undersøkelser

Informasjon til ulike grupper i befolkningen

Avdekke vold – hjelpeapparatets kunnskap og kompetanse

Forhindre vold og overgrep

Beskyttelse, rettspraksis og lovverk

Alkoholpolitikk og voldsforebygging

Samfunnet og holdninger

Planen retter også søkelyset mot sårbare grupper: barn, eldre og personer med funksjonsnedsettelse, kvinner med rusproblematikk. Den peker også på noen bestemte former for vold: tvangsekteskap, kjønnslemlestelse, alvorlige begrensninger av unges frihet og voldtekt.

Stjørdal kommune mottok i 2015 Justis- og beredskapsdepartementets samarbeids- og samordningspris for sin helhetlige innsats mot vold i nære relasjoner. Stjørdal vedtok i april 2015 Bak lukkede dører. Handlingsplan forebygging og bekjempelse av Vold i nære relasjoner. Planen er felles for Stjørdal kommune og Stjørdal lensmannskontor

Planen definerer følgende mål:

Samfunnsorienterte mål

Informasjon, forebyggende og holdningsskapende arbeid

Gi bedre informasjon og hjelp til utsatte grupper generelt, og til sårbare grupper spesielt

Organisatoriske mål

Ha en god oversikt over utbredelsen av vold i nære relasjoner i Stjørdal kommune

Ulike tiltak og virkemidler ses i sammenheng

Trygge og støtte ansatte som har mistanke om, eller avdekker vold i nære relasjoner

Ha tydelige samhandlingsrutiner

Brukerorienterte mål

Ta mistanke om vold i nære relasjoner på alvor

Tiltak rettet mot målgruppa i planen

Regjeringen vil følge opp evalueringen av krisesenterloven og Stortingets innstilling knyttet til representantforslag om kvalitet i krisesentertilbudet.[303] Forslag om å forskriftsfeste krav til kvalitet og innhold i krisesentertilbudet er blitt nærmere vurdert. Barne- og likestillingsdepartementet ønsker ikke å detaljregulere innholdet og kvaliteten i krisesentertilbudet. Økt statlig detaljregulering vil begrense kommunal variasjon og svekke kommunalt selvstyre. Departementet har derfor valgt å gi Bufdir i oppdrag å utarbeide en veileder med faglige anbefalinger for innhold og kvalitet i krisesentertilbudet. Veilederen skal gi anbefalinger om kompetanse blant ansatte, og hvilke krav som bør stilles til barnefaglig kompetanse. Veilederen skal videre presisere kommunenes ansvar om akuttilbudet og samordning av tiltak og tjenester overfor brukere av krisesentrene. Tilbudet til voldsutsatte med funksjonsnedsettelser skal også omtales i veilederen. Veilederen skal behandle hva som menes med fysisk adskilte botilbud i loven. Det pågår et arbeid med å utarbeide en forskrift til krisesenterloven om fysisk sikring av lokaler.

I 2016 er det bevilget 3 mill. kr til å igangsette utviklingsprosjekter for å styrke krisesentertilbudet til grupper som i dag ikke får et godt nok tilbud. Fylkesmannsembetene, som fører tilsyn med krisesentertilbudene, får styringssignaler gjennom årlig tildelingsbrev og/eller i virksomhets- og økonomi-instruksen for embetene.

Utviklingen i krisesentertilbudet følges tett. Det har over flere år blitt samlet inn statistikk både om brukerne av krisesentertilbudet og selve innholdet i tilbudet. I tillegg gjennomføres KOSTRA-rapporteringen hvor status for krisesentertilbudet inngår.[304]

9.2.2 Sentre mot incest og seksuelle overgrep

Sentrene mot incest og seksuelle overgrep (SMISO) er lavterskeltilbud til utsatte og deres pårørende. Sentrene gir råd, støtte og veiledning, og det er ingen krav til henvising for å ta kontakt med sentrene. Det finnes 22 sentre mot incest og seksuelle overgrep i Norge. Sentrene er ikke regulert eller eiet av offentlig myndighet.

Totalt ble det registrert 21 387 brukerbesøk på sentrene i 2014. Andelen brukere med innvandrerbakgrunn er svært liten (7 prosent). Sentrene har få brukere med nedsatt funksjonsevne, selv om de fleste har lokaler som er tilrettelagt for bevegelseshemmede.[305]

Sentrene finansieres delvis gjennom kommunale midler og gjennom en tilskuddsordning som forvaltes av Bufdir. Sentrene må skaffe 20 prosent lokal eller regional økonomisk støtte, og kan deretter søke staten om de resterende 80 prosentene. Stortinget vedtok høsten 2015 å styrke voldtekts- og incestsentrenes overslagsbevilgning med to mill. kr. Med denne styrkingen vil små incestsentre kunne søke om å øke bemanningen, dersom de ser at dette er nødvendig for å utføre sine oppgaver.

Sentrene er basert på prinsippet om hjelp til selvhjelp. Tilbudene ved sentrene omfatter bl.a. enesamtaler med ansatte, deltakelse i ulike sosiale og faglige aktiviteter sammen med andre brukere, og ulike selvhjelpsgrupper. Mange av sentrene driver utadrettet virksomhet, som informasjons- eller undervisningsopplegg for elever og ansatte i skoler og barnehager, eller kompetanseheving i andre offentlige instanser og utdanningsinstitusjoner.

Stiftelsen fellesskap mot seksuelle overgrep (FMSO) er en fellesorganisasjon for sentrene. FMSO driftes med midler fra Bufdir og fra en årlig medlemskontingent.

Boks 9.3 Landsdekkende telefon for incest- og seksuelt misbrukte

Incestsenteret i Vestfold drifter og betjener Landsdekkende telefon for incest- og seksuelt misbrukte og deres pårørende. Hovedmålet for tilbudet er å hjelpe seksuelt misbrukte til å få en bedre livskvalitet, og bidra til å redusere seksuelle overgrep mot barn og unge. Telefonen har eksistert siden 2005 og finansieres av tilskudd fra Bufdir. Telefonen er døgnåpen.

9.2.3 Rådgivningskontorene for kriminalitetsofre

Rådgivningskontorene for kriminalitetsofre (RKK) er et offentlig landsdekkende tilbud til mennesker som har blitt utsatt for vold eller andre kriminelle handlinger. Pårørende og andre berørte kan også kontakte rådgivningskontorene. Totalt var det 9 700 konsultasjoner i 2014 fordelt på 2 800 brukere. Vold i nære relasjoner er en av hovedårsakene til at brukerne oppsøker RKK.

Kontoret tilbyr støttesamtaler, råd og veiledning, informasjon om rettigheter i prosessen fra voldshandlingen inntraff til eventuell anmeldelse, straffesak og voldsoffererstatning. I mange tilfeller formidler kontoret videre til helsevesenet og tjenester i kommunen som NAV-kontor, barnevern mv. Kontorene er bemannet av tidligere eller pensjonerte polititjenestemenn og personer med helse- og sosialfaglig bakgrunn.

Det er i dag etablert 14 rådgivningskontor for kriminalitetsofre, som dekker samtlige politidistrikt. En nasjonal gratis telefontjeneste er tilknyttet RKK.

Justis- og beredskapsdepartementet arbeider med en utredning om styrket offeromsorg. Den vil være avsluttet i løpet av 2016.

Boks 9.4 Støttesenteret for fornærmede i straffesaker

Senteret ble startet i 2004 og er et prosjekt mellom Trondheim kommune, Trøndelag Statsadvokatembeter, Konfliktrådet i Sør-Trøndelag og Sør-Trøndelag Politidistrikt. De fleste henvendelsene til senteret kommer fra Kriminalvakta ved Sentrum politistasjon. Familievoldskoordinator i politiet, etterforskere, påtalemyndighet og Trondheim kommune kan også henvise saker. Senterets målgruppe er integritetskrenkede personer, ofre for privat vold, ran i offentlige rom og ofre for sedelighetsforbrytelser. Støtte til ofrene innebærer samtaler for avklaring og veiledning, og forbereder offerets eventuelle møte i retten og gjennomføring av vitnemålet. Den enkelte følges opp før, under og etter selve vitnemålet der det er nødvendig. Slik oppfølging har ofte, særlig i familievoldssaker, vært avgjørende for om vitnet i det hele tatt har vært i stand til å møte og avgi sin forklaring.

9.3 Behandlingstilbud

Mennesker som utsettes for vold i nære relasjoner trenger hjelp og behandling til rett tid. De må sikres likeverdige tjenester over hele landet og et individuelt tilpasset hjelpe- og behandlingstilbud. Tilbudene til voldsutsatte og voldsutøvere er en viktig del av det forebyggende arbeidet mot i vold i nære relasjoner. Det finnes ulike tilbud på landsbasis, både innen førstelinjetjenesten og innen spesialisthelsetjenesten. Behandlingstilbudene drives både av offentlige myndigheter og frivillige aktører.

Det skal utvikles et landsdekkende behandlingstilbud til voksne voldsutøvere. Arbeidet må ses i sammenheng med øvrig styrking av tilbudet til unge voldsutøvere og familieverntjenestens tilbud til utøvere av vold i nære relasjoner. Alternativ til vold (ATV) og Bufdir samarbeider om å utvikle tilbud der familievernkontorene vil ha en sentral oppgave. Videre skal kompetansen om og kapasiteten i, behandlingstilbudet til voldsutøvere styrkes gjennom ytterligere spredning av Sinnemestring Brøsetmodellen i samarbeid med de regionale ressurssentrene om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging (RVTSene).[306] [307]

Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) gjennomfører på oppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet en kartlegging av behandlingstilbud for voksne som utøver vold, barn og unge utsatt for vold og seksuelle overgrep, og barn og unge som utøver vold og seksuelle overgrep. Kartleggingen ferdigstilles våren 2016. Denne kunnskapen vil være et viktig grunnlag for å vurdere hvordan behandlingstilbudene kan videreutvikles.

Kommunenes helse- og omsorgstjeneste

Kommunenes helse- og omsorgstjeneste har kontakt med de aller fleste i befolkningen. Mennesker i alle aldre og i alle typer livssituasjoner møter fastlegene, helsestasjons- og skolehelsetjenesten, legevaktene, tjenester i hjemmet og i institusjon, samt psykisk helse- og rustjeneste. Tjenestene har en unik og viktig rolle innen voldsproblematikk ved å forebygge, avdekke, avverge og intervenere tidlig i problemforløp samt sørge for å iverksette tiltak eller henvise til andre instanser. Voldsutsatte som oppsøker hjelp er avhengig av en helse- og omsorgstjeneste som er lydhør og ivaretakende, kompetent og handlingsdyktig.[308]

Etter folkehelseloven skal kommunene ha oversikt over sine folkehelseutfordringer for å kunne utforme mål og tiltak. Vold inngår i vurderingene.

Undersøkelser av barn og unge henvist til Barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk (BUP) tyder på at det ofte kan mangle opplysninger om traumer eller posttraumatiske stressreaksjoner i henvisninger.[309] At noen utsettes for vold og seksuelle overgrep er ikke alltid umiddelbart synlig for andre. Temaet er tabubelagt, og forbundet med fortielse, skyld og skam. I tillegg kan symptomene på volds- og traumeerfaringer ha likheter med andre erfaringer eller lidelser. Det er derfor utfordrende å skulle avdekke problemene, og det kan kreve særskilt kompetanse. Barn under barnevernets omsorg har rett til nødvendig og forsvarlig helsehjelp både fra den kommunale helse- og omsorgstjenesten og fra spesialisthelsetjenesten (BUP). For at barn som har behov for tiltak fra begge tjenester, skal få et godt og koordinert tjenestetilbud er det etablert et tettere samarbeid mellom Bufdir og Helsedirektoratet. Det er i 2016 gitt flere felles oppdrag til de to direktoratene som styrker samarbeidet mellom de ulike tjenestene, både på kommunalt og statlig nivå.

Nesten alle personer i befolkningen er tilknyttet en fastlege. Helseplager og problemstillinger kan være relatert til vold. For å styrke fastlegenes kompetanse i forebygging, avdekking og oppfølging av utsatte og utøvere av vold i nære relasjoner, har Nasjonalt kompetansesenter for legevaktmedisin utviklet et e-læringskurs. Kjønnslemlestelse og tvangsekteskap er tema i kurset.

Det skal utarbeides en ny nettbasert veileder for helse- og omsorgstjenestenes arbeid med vold i nære relasjoner. Veilederen skal dekke helse- og omsorgstjenestene i kommunene og i spesialisthelsetjenesten. NKVTS har igangsatt arbeidet med å utvikle veilederen

NKVTS er også tildelt midler for å kartlegge hvordan helse- og omsorgstjenesten arbeider med vold i nære relasjoner.

Overgrepsmottak

Overgrepsmottak er et offentlig akuttilbud for ungdom og voksne, kvinner og menn som har vært utsatt for voldtekt og voldtektsforsøk. Til sammen er det 23 overgrepsmottak. Noen er tilknyttet lokale legevakter, mens andre er ved sykehusene.

Boks 9.5 DIXI Ressurssenter

DIXI Ressurssenter er et frivillig drevet støttetiltak mot voldtekt i Oslo. Det er et lavterskeltilbud for personer som er utsatt for voldtekt, eller kjenner noen som er utsatt. Senteret driver ikke behandling, men tilbyr hjelp til selvhjelp.

Tilbudet er gratis, det er ikke krav om henvisning og de ansatte har taushetsplikt. Senteret tar imot henvendelser fra hele landet. DIXI tilbyr ene- og gruppesamtaler, advokathjelp, hjelp til kontakt med det øvrige hjelpeapparatet, temakvelder, foredrag mv. Senteret mottar offentlig støtte fra Bufdir og Oslo kommune.

Familieverntjenestens tilbud til familier som lever med vold

Bufdir skal sørge for at familieverntjenesten styrker sitt arbeid mot vold i nære relasjoner, inkludert æresrelatert vold. Målet er et likeverdig og tilpasset tilbud uavhengig av geografi.[310] I 2014 hadde familievernkontorene ifølge SSBs statistikk 3 500 saker hvor det ble arbeidet med fysisk/psykisk vold eller seksuelt misbruk etter at saken var opprettet. Økt kompetanse om vold i nære relasjoner gjør at vold blir avdekket i flere saker. Voldssaker er krevende og det er stort behov for mer kunnskap, se kap. 4.7.1.

Alternativ til vold

Stiftelsen Alternativ til Vold (ATV) har behandlingstilbud til overgripere og par med voldsproblematikk. Enkelte kontorer har også tilbud til unge voldsutøvere. ATV driver lavterskel behandlingstilbud uten krav til henvisning. ATV arbeider også med kunnskapsutvikling (forskning og klinikkbaserte metodeutviklingsprosjekter) og kunnskapsformidling i utadrettet virksomhet. Tilbudet til og kontakten med barn, ungdom, kvinner og menn har gjort det mulig å legge til rette for utviklingen av et familieperspektiv på vold i familien, se kap. 4.6.5.

ATV har til sammen 11 kontorer i ulike kommuner eller interkommunalt, og gir 6 tilbud i Norden. Til sammen fikk 1 061 personer behandling gjennom ATV-tilbudene i Norge i 2014. Stiftelsen er privat og mottar støtte fra det offentlige.

9.4 Forebygging

Forebygging og tidlig innsats er avgjørende i bekjempelsen av vold og overgrep. God forebygging er en investering som sparer samfunnet for store menneskelige lidelser og framtidige økonomiske kostnader. Trygge omgivelser gir barn de beste forutsetninger for et godt voksenliv hvor de verken utøver eller blir utsatt for vold. Nettopp derfor er foreldre, besteforeldre, andre foresatte, barnehagen, skolen, nærmiljøet og frivillige organisasjoner så viktige. På helseområdet har Helse- og omsorgsdepartementet bl.a. igangsatt et lovarbeid hvor det vurderes om helselovgivningen skal tydeliggjøre helse- og omsorgstjenestens ansvar på systemnivå for å bidra til å avdekke og avverge vold og seksuelle overgrep. Formålet med en slik tydeliggjøring er å bidra til at kommuner og helseforetak får en klarere og mer konkretisert plikt til å sørge for at vold og seksuelle overgrep blir avdekket og avverget. Det skal vurderes om lovendringer kan føre til at tjenestene utvikler en kultur og praksis hvor arbeidet med å avdekke og avverge vold og seksuelle overgrep blir en mer integrert del av det å yte helse- og omsorgstjenester, herunder å melde til barnevern og politi. Ved at denne plikten på systemnivå framgår klart i loven, blir dette risikoområdet definert som et tema for tjenestens internkontroll og for tilsynsmyndigheten. Det er videre igangsatt et arbeid for å klargjøre bestemmelsen i helsepersonelloven om det enkelte helsepersonells opplysningsplikt til barnevernet. Formålet med arbeidet er å bidra til at bestemmelsen blir enklere å forstå, herunder hva plikten omfatter og når den inntrer.

Helsestasjons- og skolehelsetjenesten er styrket i 2015 og 2016. Et viktig tiltak for å forebygge og avdekke vold og seksuelle overgrep, er at gravide rutinemessig blir stilt spørsmål om disse temaene som en del av svangerskapsomsorgen ved helsestasjonene. Mange forteller ikke om vold før de blir spurt direkte. Vold og seksuelle overgrep skal inngå som tema i helsekort for gravide når et nytt elektronisk helsekort utarbeides, jf. tiltak i handlingsplanen En god barndom varer livet ut og kap. 5 om tidlig innsats for forebygging.

Barn og ungdom med funksjonsnedsettelser, inkludert utviklingshemmede, har særlig risiko for å bli utsatt for krenkelser, vold og overgrep. Bufdir har derfor tatt initiativ til å utvikle bedre rutiner for å avdekke overgrep og følge opp utsatte personer. En ekspertgruppe arbeider med retningslinjer og veileder for avdekking og håndtering av seksuelle overgrep, omsorgssvikt, fysisk og psykisk vold mot barn og unge med nedsatt funksjonsevne. Materiell vil bli publisert på Vernmotovergrep.no (Bufdir) i 2017. Det arbeides med en veileder om barn og unge med funksjonsnedsettelser som tar opp samhandling mellom barnevernet og helse/omsorgstjenestene i kommunene.[311]

9.4.1 Kompetanse om vold og overgrep i hjelpetjenestene

Det kan være vanskelig å politianmelde eller å ta kontakt med hjelpetjenester om vold og overgrep i eget hjem og egen familie. Mange anmelder ikke vold og overgrep og oppsøker heller ikke hjelpetjenestene. Vold og overgrep er fortsatt belagt med skyld og skam. Det er derfor viktig at de familienære tjenestene har tilstrekkelig kunnskap til å fange opp signaler om at noe er galt og kan bistå på et tidlig tidspunkt.[312]

Det er et mål at kunnskap om forebygging og tidlig innsats styrkes i alle relevante utdanninger. Kompetansen må omfatte alle former for vold, også tvangsekteskap og kjønnslemlestelse, samt seksuelle overgrep. For å sikre slik kompetanse må temaene inngå både i grunn-, videre- og etterutdanningen til alle yrkesgrupper som er i kontakt med barn og familier. Kunnskapsdepartementet har sendt på høring forslag om endringer som skal ivareta slik kompetanse i forskrifter til rammeplan for ulike lærerutdanninger, som en oppfølging av tiltaksplanen En god barndom varer livet ut. Regjeringen vil også sikre at kunnskap om vold og seksuelle overgrep inngår i helse- og sosialfagutdanningene. Kompetanse om vold og overgrep skal inngå i spesialistutdanningen for allmennleger. Obligatoriske kurs for allmennleger og barneleger skal vurderes.

9.4.2 Samordning av tjenester og samarbeid med frivillig sektor

Samordnet innsats på tvers av tjenester og forvaltningsnivå er helt avgjørende i arbeidet for å forebygge og bekjempe vold i nære relasjoner.

Regjeringen oppfordrer kommunene til å utvikle lokale handlingsplaner mot vold i nære relasjoner for å bedre samordningen av tjenester og etater, se kap. 9.2.1. og boks 9.2.

Den som utsettes for vold i nære relasjoner skal kunne få hjelp som dekker alle behov og aspekter. Hjelpen skal inkludere voldsutsattes barn. Voldsutøvere skal også få tilbud om hjelp og behandling. Høsten 2015 åpnet Stovner politistasjon i Oslo et tverrfaglig senter for familievold.[313] Prosjektet vil bli evaluert som en del av NOVAs (HiOA) forskningsprogram om vold i nære relasjoner, se kap. 9.1. Prosjektet vil gi kunnskap om hvordan utsatte for vold i nære relasjoner bedre kan følges opp av politiet i samarbeid med hjelpetjenestene.

Taushetsplikten i offentlige tjenester skal ikke komme i veien for at den som er utsatt for vold og overgrep får rask og god hjelp. Derfor skal det utarbeides en felles tverrsektoriell veileder om forståelsen av regelverket om taushetsplikt og informasjonsutveksling i forvaltningen.

For å øke myndigheters og yrkesutøveres oppmerksomhet om og etterlevelse av opplysningsplikten til barnevernet, skal forenkling og klargjøring av bestemmelser om opplysningsplikt i barnevernloven utredes, se kap. 5.1.3. Tilsvarende bestemmelser i andre tjenesters lovverk skal også vurderes.

Boks 9.6 Nettportalen Din utvei

En ny nasjonal nettportal dinutvei.no om vold i nære relasjoner og voldtekt ble lansert 15. februar 2016.

Portalen viser ulike hjelpetilbud, avmerket i kart, både med utgangspunkt i der man befinner seg, og i landet for øvrig. Nettportalen inneholder og viser til fagstoff knyttet til problemstillingen vold i nære relasjoner og seksuelle overgrep. Portalen har også en spørsmål/svar tjeneste. Nettportalen skal være til hjelp og støtte for volds- og overgrepsutsatte, pårørende og bekymrede, og for ansatte i hjelpetjenestene.

Nettportalen er utviklet av Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) i samarbeid med Norske kvinners sanitetsforening, Krisesentersekretariatet og RVTSene, på oppdrag fra Justis- og beredskapsdepartementet. NKVTS vil stå for driften av nettportalen.

I arbeidet for å bekjempe vold og seksuelle overgrep må offentlige myndigheter ha et godt samarbeid med frivillig sektor. Frivillige organisasjoner spiller en viktig rolle i arbeidet med å forebygge og bekjempe vold i nære relasjoner. Mange av dagens tilbud ble først opprettet av frivillige organisasjoner og er seinere overtatt av, eller delfinansieres av det offentlige. Frivillige organisasjoner, også de som representerer menn, har en viktig funksjon i å sette vold og overgrep på dagsorden. Reform, ressurssenter for menn, er et godt eksempel.[314] Hvitt Bånd-kampanjen og FNs «HeForShe» er eksempler på internasjonalt samarbeid der menn fra frivillige organisasjoner deltar.

Det er etablert et forum for samarbeid mellom frivillige organisasjoner og nasjonale myndigheter i arbeidet mot vold i nære relasjoner. Forumet er tiltak i oppfølgingen av Handlingsplanen mot vold i nære relasjoner (2014–2017) Et liv uten vold. En rekke frivillige organisasjoner, brukerorganisasjoner og nasjonale myndigheter deltar i forumet.

Justis- og beredskapsdepartementet forvalter en tilskuddsordning for frivillige organisasjoner til tiltak for å forebygge og bekjempe vold i nære relasjoner. Tiltakene skal bidra til å styrke arbeidet mot vold, og særlig øke samarbeid, samordning og forebygging. Bufdir forvalter en tilskuddsordning rettet mot frivillige organisasjoner og det sivile samfunnet for å bekjempe vold i nære relasjoner. Tilskuddsordningen skal bl.a. legge til rette for at organisasjonene kan bidra til debatt, holdningsendringer og supplere det offentliges arbeid på området. Det gis støtte til både aktiviteter og drift.

I 2015 ble en ny tilskuddsordning for voldsutsatte barn etablert. Stiftelser, frivillige organisasjoner og andre aktører kan søke om driftstilskudd og midler til aktiviteter som kan øke livskvaliteten for barn som er utsatt for vold.

Det er i 2016 øremerket midler over statsbudsjettet til drift av et senter for voldsutsatte barn. Senteret skal bidra til mestring og livsglede for voldsutsatte barn og fremme gode opplevelser for barna, deres søsken og omsorgspersoner.

9.4.3 Granskning av alvorlige barnevoldssaker

Den norske offentligheten har blitt kjent med mange alvorlige saker der barn og ungdom har vært utsatt for grov vold, seksuelle overgrep og alvorlig omsorgssvikt. Et spørsmål er hvorvidt tjenesteapparatet kunne ha forebygget og forhindret slike tilfeller. Derfor oppnevnte regjeringen i 2015 et utvalg som skal gjennomgå saker der barn og ungdom har vært utsatt for grov vold, seksuelle overgrep og alvorlig omsorgssvikt. Dette er det første utvalget i sitt slag i Norge på barnevoldsfeltet. Utvalgets oppgave er å avdekke hvorvidt, eventuelt i hvilken grad og på hvilken måte det har forekommet svikt i de offentlige hjelpetjenestenes håndtering av disse sakene. Utvalget skal gi anbefalinger som kan bidra til at framtidige tilfeller forebygges og forhindres. Det er også del av utvalgets mandat å vurdere hvorvidt det skal etableres en permanent granskningskommisjon.[315]

9.5 Tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet

Alle barn og unge som vokser opp i Norge skal kunne utfolde seg gjennom læring og deltakelse. De skal ha samme muligheter og rettigheter til en oppvekst fri fra sterk kontroll og tvang. Arbeidet mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet følges bl.a. opp gjennom tiltak i Handlingsplan mot tvangsekteskap kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet (2013–2016) og tiltaksplanen En god barndom varer livet ut (2014–2017). Mange offentlige tjenester arbeider forebyggende, og gir effektiv og god hjelp til de som er utsatt. Samarbeidet med frivillige organisasjoner er viktig. Tvangsekteskap og kjønnslemlestelse strider mot menneskerettighetene og internasjonale konvensjoner, og medfører brudd på straffeloven §§ 253, 284 og 285.

De aller fleste tvangsekteskap gjennomføres i utlandet, noen ganger i forbindelse med et ferieopphold. Regjeringen vil utrede hvorvidt dagens rettstilstand er tilstrekkelig for effektiv håndheving av lovverket mot tvangsekteskap. For å muliggjøre ratifikasjon av Europarådets konvensjon om vold mot kvinner og vold i nære relasjoner, Istanbulkonvensjonen, har Justis- og beredskapsdepartementet lagt fram for Stortinget forslag om en ny bestemmelse som rammer den som ved å forlede eller på annen måte medvirker til at en person reiser til et annet land enn der personen er bosatt, med forsett om at personen der vil bli utsatt for tvangsekteskap.[316]

Fire utenriksstasjoner har integreringsrådgivere som yter bistand og gir råd og veiledning i saker som gjelder tvangsekteskap eller andre familierelaterte spørsmål.[317] Ordningen evalueres av forskningsstiftelsen FAFO, og en rapport vil foreligge våren 2016. Andre viktige tiltak er minoritetsrådgivere på ungdoms- og videregående skoler med høy andel elever med innvandrerbakgrunn.[318] Det er gjennomført en brukerundersøkelse om minoritetsrådgivernens arbeid, der det anbefales å styrke skolens flerkulturelle kompetanse.[319] Dette for å sikre at det gis et likeverdig tilbud til alle elever. Det anbefales også å styrke mangfoldsperspektivet i skole-hjem arbeidet generelt, se kap. 2.2.

Kunnskapen og beredskapen i hjelpeapparatet har blitt bedre i følge en evalueringen av Handlingsplan mot tvangsekteskap mv. (2013–2016).[320] Et flertall av tjenestene sier de har kunnskap om slike praksiser. De kjenner til regelverk og er relativt fornøyd med samarbeid med andre instanser. Imidlertid er det noen førstelinjetjenester som mangler nødvendig kunnskap. Økt kompetanse i alle berørte offentlige tjenester er derfor fortsatt et mål. Det nasjonale tverretatlige kompetanseteamet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse ble flyttet fra IMDi til Bufdir fra 1. september 2015, for å være tettere koplet til botilbudene for dem som er utsatt for tvangsekteskap eller æresrelatert vold, og bli samordnet bedre med det generelle arbeidet mot vold og overgrep. Kompetanseheving er en sentral oppgave for seks regionale koordinatorer ved IMDis regionkontor, de regionale ressurssentrene om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging (RVTSene) og forskningssenteret om vold og traumatisk stress (NKVTS).

Personer over 18 år som har måttet bryte med familien pga. trussel om tvangsgifte, tvangsekteskap eller annen æresrelatert vold, tilbys et nasjonalt bo- og støttetilbud. Tilbudet er styrket. Barnevernstjenesten har et botilbud for jenter og gutter under 18 år som er utsatt for æresrelatert vold, tvangsgiftet eller blitt utsatt for trusler om tvangsekteskap.[321]

Det er sannsynligvis mørketall når det gjelder omfanget av tvangsekteskap eller trusler om tvangsekteskap, i Norge. Informasjon om antall saker kommer i hovedsak fra utvalgte deler av hjelpeapparatet. Kompetanseteamet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse veiledet i 2015 i 399 enkeltsaker. De handlet om trusler, vold og tvangsekteskap. Minoritetsrådgiverne på ungdoms- og videregående skoler veiledet i 2015 i 147 enkeltsaker, som i hovedsak omhandlet ekstrem kontroll, trusler/vold, og frykt for tvangsekteskap. Integreringsrådgiverne ved fire utenriksstasjoner veiledet i 2015 i 154 enkeltsaker, som omhandlet ulike familierelaterte saker, personer som var etterlatt i utlandet mot sin vilje og frykt for tvangsekteskap.

Arbeidet skal være målrettet, effektivt og kunnskapsbasert. FAFO har laget en kunnskapsoppsummering, som danner grunnlag for arbeidet med en strategi for forskning og kunnskapsutvikling om temaene.[322] IMDi har hovedansvaret for strategien, og samarbeider med berørte departementer og direktorater. Det er bl.a. behov for mer kunnskap om familierettet arbeid.[323] NKVTS har en nasjonal funksjon for kunnskap om kjønnslemlestelse. Instituttet fikk i 2015 oppdrag å gjennomgå henleggelsene av saker om kjønnslemlestelse etter straffeloven, for å få økt kunnskap og bedre politiets arbeid.

Mange barn og unge vokser opp med tilknytning til flere land. Familiers praksis kan bygge på annen forståelse av sosialisering enn den som er rettighetsfestet og normen i Norge, se kap. 2.1. Det er behov for at miljøene selv setter sosialiseringsspørsmål på dagsorden, og har dialog med foreldrene. Styrket bevissthet om egen identitet, egne ressurser og muligheter, samt kunnskap om egne rettigheter er viktige elementer. Holdningsskapende arbeid sammen med foreldrene kan forebygge konflikter og streng kontroll. Arbeidet med å støtte flerkulturelle barn, unge og deres familier krever godt tverretatlig samarbeid, god kompetanse og kunnskap i tjenestene.[324] Kunnskapen om og den strafferettslige håndteringen av fysisk vold og avstraffelse som ledd i oppdragelse er kommet lenger enn kunnskap om bruk av psykisk vold.[325] Dette er en utfordring i det videre arbeidet.

Boks 9.7 Et spørsmål om ære?

Prosjektet Et spørsmål om ære? ble gjennomført i perioden 2013–2015 av Konfliktrådet i Sør-Trøndelag. Prosjektet prøvde ut tilrettelagt dialog i saker som handler om tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger i de unges frihet. Prosjektets hovedformål var bedre ivaretakelse av ofre for æresrelatert vold. Konfliktrådet samarbeidet med Flerkulturelt informasjons- og dialogsenter i Trondheim, og sammen har de utviklet en samtalemetodikk der refleksjon rundt kulturelle forskjeller står sentralt. Temaene som tas opp i samtalene mellom den utsatte og familien er frihet, venner, kjæreste, barneoppdragelse, tvangsekteskap, utdanning og arbeid. Også barnevern og politi har vært sentrale samarbeidspartnere i prosjektet.

9.6 Politiets arbeid og straffeforfølgning

Personer som utsettes for vold og trusler om vold i nære relasjoner, har krav på bistand og beskyttelse. Hvordan politi, påtalemyndighet og domstoler håndterer saker om vold i nære relasjoner har stor betydning for borgernes tillit til politiet og rettsvesenet. Det har en betydelig forebyggende effekt at politi og rettsapparat sikrer en rask oppfølging av voldssaker.

Politiets innsats mot vold i nære relasjoner er betydelig styrket de seinere årene, og politiet har tatt i bruk mange nye virkemidler for å beskytte den som er utsatt og utsattes barn. Samtidig knyttes større oppmerksomhet til etterforskningen og behandlingen av denne type saker.

Boks 9.8 Hvor lite skal du finne deg i?

Kripos har utarbeidet informasjonskampanjen Hvor lite skal du finne deg i? for å forebygge og bekjempe vold i nære relasjoner.

Den omfatter en nettside (hvorlite.no), plakater, film og annonser på nett og i sosiale medier. Nettsiden er tilpasset mobil/nettbrett og består av informasjonstekster, kontaktinformasjon, en sjekkliste for faresignaler og en spørretjeneste. Utdrag av nettsiden er oversatt til ni språk. Kampanjen er en del av regjeringens tiltakspakke og vil kunne bidra til at flere anmelder vold i nære relasjoner. Kampanjefilmen var den 9. mest sette reklamefilmen på YouTube i Norge i 2015. Kampanjen ble lansert oktober 2015 og fortsetter i 2016.

Familievoldskoordinatorer i alle landets politidistrikt er viktige tiltak. Koordinatorene er tillagt samordningsoppgaver og skal ha en oversikt over politidistriktets samlede innsats innen familievoldsfeltet.

I saker der det er mistanke om at barn har vært utsatt for eller vært vitne til vold eller seksuelle overgrep tas det tilrettelagt avhør av barnet. Avhørene har en sentral rolle i etterforskningen, og videoopptak av avhørene kan i tillegg føres som bevis i en eventuell straffesak. 2. oktober 2015 trådte lov om endringer i straffeprosessloven og ny forskrift om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner (tilrettelagte avhør) i kraft. Nytt regelverk skal styrke barns og særlig sårbare voksnes rettssikkerhet, uten å svekke siktedes rettssikkerhet. Det skal også sikre bedre samarbeid mellom politiet og barneverntjenesten. For at avhørene skal kunne tas raskere, er ansvaret for avhørene overført fra domstolene til politiet. Videre skal første avhør som hovedregel tas uten at mistenkte siktes og varsles om avhøret. Dette skal senke terskelen for å melde fra til politiet og bidra til å redusere risikoen for at barn blir utsatt for nye overgrep og trusler i tiden mellom anmeldelse og avhør. Samtidig er adgangen til å ta supplerende avhør utvidet, slik at siktede kan stille spørsmål til vitnet på bakgrunn av det som har kommet fram i første avhør. Det er nå obligatorisk å ta tilrettelagt avhør og benytte barnehus når barn under 16 år avhøres i saker som gjelder seksualforbrytelser, kjønnslemlestelser, vold i nære relasjoner, drap eller kroppsskade.[326] Dersom hensynet til vitnet tilsier det, kan det også tas tilrettelagt avhør av barn under 16 år ved andre straffbare forhold, samt av barn mellom 16 og 18 år som er utsatt for seksuelle overgrep begått av nærstående. Avhørene skal tas innen én, to eller tre uker.

Statens barnehus er etablert for å bedre ivaretakelsen av barn og unge under 16 år, samt voksne med utviklingshemming, som kan ha vært utsatt for eller vitne til vold eller seksuelle overgrep. I barnehusene gjennomføres tilrettelagte avhør, medisinske undersøkelser og behandling. En evaluering av barnehusene fra 2012 viser at barna blir bedre ivaretatt og opplever større grad av trygghet.[327] Barna har dermed bedre forutsetninger for å fortelle sin historie i avhøret. Det er ti barnehus i Norge, og budsjettene for barnehus og tilrettelagte avhør er styrket i 2016.[328] Det arbeides med å videreutvikle barnehusene. Det er bl.a. etablert et Barnehusråd bestående av representanter fra Riksadvokatembetet, Helsedirektoratet, Barne- ungdoms- og familiedirektoratet og Politidirektoratet som skal styrke det tverretatlige samarbeidet om barnehusene.

Ny straffelov trådte i kraft 1. oktober 2015. En viktig endring er at enhver seksuell omgang og kvalifisert seksuell handling med barn under 14 år anses som voldtekt. Dette gir et signal om alvoret i denne formen for seksuelle overgrep mot mindreårige. Straffeloven har dessuten fått bestemmelser som rammer det å overvære en fremvisning av overgrep mot barn, samt det å skaffe seg selv eller andre seksuell omgang, eller få noen til å utføre handlinger som svarer til seksuell omgang med seg selv, ved å utnytte en person under 18 år i en særlig sårbar livssituasjon. Strafferammen for kjønnslemlestelse er økt fra 4 til 6 år. Strafferammen for grov kjønnslemlestelse er økt fra 10 til 15 år. Strafferammen for mishandling i nære relasjoner økte ved ikrafttredelsen av ny straffelov fra fengsel i 4 år til 6 år, jf. straffeloven § 282. For grov mishandling i nære relasjoner økte strafferammen fra fengsel i 6 til 15 år, jf. straffeloven § 283. Straffenivået for vold i nære relasjoner er betydelig skjerpet de seinere årene etter anvisninger fra lovgiver. Som det klare utgangspunkt idømmes ubetinget fengselsstraff også for lovbrudd i det nedre sjikt hva gjelder alvorlighetsgrad.

I perioden 2010–2014 økte antallet anmeldte saker om mishandling i familieforhold med rundt 24 prosent. Politihøgskolen skal evaluere bruken av familievoldsparagrafen i straffeloven 1902 § 219. Målet er å bidra til å sikre en god og riktig anvendelse av straffebudene om mishandling i familieforhold i straffeloven §§ 282 og 283. Politidirektoratet skal følge opp evalueringen av politiets arbeid mot vold i nære relasjoner.[329] Et viktig element i politiets arbeid er implementeringen av risikovurderingsverktøyet SARA:SV (Spousal Assualt Risk Assessment Guide: Short Version).[330] Verktøyet skal benyttes i alle partnervoldsaker og bidra til en mer strukturert trussel- og risikovurdering, slik at mer målrettede sikkerhets- og beskyttelsestiltak kan iverksettes.

Nærpolitireformen Prop. 61 LS (2014–2015) som nå gjennomføres i norsk politi, skal bidra til å skape en handlekraftig og moderne politiorganisasjon som skal bli enda bedre til å forebygge og bekjempe kriminalitet. Dette gjøres ved å slå sammen politidistriktene til å bli færre og større. Samtidig skal politiets tilstedeværelse styrkes lokalt. Færre og større distrikt gir mulighet til å etablere mer slagkraftige enheter med spisset kompetanse på bl.a. vold i nære relasjoner.

10 Demografiske utviklingstrekk

Figur 10.1

Foto: Monica Strømdahl

Norske kvinner venter lenger med å få barn, og de får færre barn enn før, men fortsatt får de fleste kvinner i Norge minst to barn.[331]

Demografi, eller befolkningslære, er studiet av befolkninger, deres størrelse, sammensetning og utvikling – i vekst eller nedgang. Det kan være utfordrende å forstå og tolke demografiske endringer, fordi årsak- og virkningsforholdet til dels er vanskelig å skille.

Et særtrekk ved norsk familiepolitikk har vært en tett sammenknytning mellom gode økonomiske støtteordninger og ambisjonen om at alle som er i stand til det skal arbeide. Foreldre skal ha muligheten til å kombinere familie- og arbeidsliv. Dette har ført til høy yrkesdeltakelse blant kvinner, og vært med på å gi Norge en sterk økonomi. Samtidig har dette lagt grunnlaget for at kvinner i Norge får relativt mange barn.

10.1 Fruktbarheten i Norge

I 2015 var periodefruktbarhetstallet på 1,73 barn per kvinne. Som figur 10.2 viser er det variasjoner i det samlede fruktbarhetstallet over tid. Etterkrigstidens babyboom varte til midten av 1960-tallet. Deretter fulgte en nedgang som nådde bunnen på begynnelsen av 1980-tallet. Periodefruktbarheten nådde en foreløpig topp med 1,98 barn per kvinne i 2009. Siden har tallet gradvis sunket år for år.

Samlet periodefruktbarhet for menn ble første gang estimert i 2000 og følger i hovedsak mønsteret blant kvinner, selv om nivået er noe lavere. I 2014 var samlet periodefruktbarhet 1,56 barn per mann.

Figur 10.2 Samlet periodefruktbarhetstall 1970–2014 for kvinner og 2000–2014 for menn.

Kilde: Statistisk sentralbyrå

Når og hvor mange barn kvinner i Norge får, varierer mellom ulike grupper (alder, utdanning, yrke mv.) og over tid. Det er også regionale variasjoner. Det har vært uttrykt bekymring over at norske kvinner får færre barn enn før og at de venter lengre med å få barn. Dette hevdes å være resultat av at utdanning og karriere går på bekostning av å få barn, og at det må legges mer til rette slik at kvinner kan få barn tidligere.[332]

Barnefødsler er viktig for et samfunns opprettholdelse og dynamikk. Det har vært framholdt at kvinner må få 2,1 barn for at folketallet ikke skal synke på lang sikt. Dette er ikke nødvendigvis gitt. Selv med dagens rate på 1,73 barn per kvinne i gjennomsnitt, øker folketallet. I 2015 var det langt flere barnefødsler (59 100) enn dødsfall (40 700) og i tillegg kommer innvandringsoverskuddet.[333]

Norske kvinner får mange barn sett i europeisk sammenheng

Norge er fortsatt ett av landene i Europa med høyest periodefruktbarhet med 1,73 barn per kvinne. Til sammenlikning var den samlede periodefruktbarhetsraten for EU på 1,55 barn per kvinne i 2013.[334] I 2014 lå Norge jevnt med de øvrige nordiske landene (litt over Danmark og Finland, men litt under Sverige og Island), mens Frankrike og Irland hadde høyere fruktbarhet enn oss. Til sammenlikning var fruktbarheten lavere i f.eks. Tyskland, Italia og Polen.

Strukturelle forhold kan påvirke

Den siste nedgangen i samlet periodefruktbarhet kom i kjølvannet av finanskrisen i 2007. I følge SSB kan det hende at finanskrisen og økende usikkerhet blant unge voksne i Norge, bidro til å utsette i foreldreskapet.[335]

Boks 10.1 Fruktbarhetsmål

Utviklingen i antall barn per kvinne kan studeres på to måter: enten ved å se på periodefruktbarheten eller kohortfruktbarheten. Disse to fruktbarhetsmålene kan tegne noe ulike bilder. Periodefruktbarhet viser fruktbarhetstallet for ett eller flere kalenderår. Kohortfruktbarheten er en oppsummering av hvor mange barn en kohort (aldersgruppe) har fått gjennom livsløpet. En av fordelene med å se på kohortfruktbarheten er at den er mer stabil over tid, da variasjoner som utsettelse av fødsler kan føre til store endringer i periodefruktbarheten. På den annen side gir periodefruktbarheten verdifull informasjon om når i livet kvinner får barn.

Studier fra flere land finner positive sammenhenger mellom økonomiske overføringer og barn per kvinne. Betydningen av tiltak som legger til rette for at både menn og kvinner skal kunne delta aktivt i arbeidslivet og samtidig velge å få barn, er vanskelig å vurdere fordi flere tiltak henger sammen. En sjenerøs familiepolitikk synes nødvendig for å opprettholde et akseptabelt fruktbarhetsnivå, men er antakelig ikke tilstrekkelig.[336]

Forskning viser at unge voksne i Norge har tillit til familiepolitikken. Foreldrepermisjoner og barnehager oppfattes som selvfølgelige goder. Valget om å få barn skjer likevel uten særlig kjennskap til innholdet i de familiepolitiske ordningene. Den høye graden av institusjonell tillit finner forskerne både blant menn og kvinner og på tvers av sosioøkonomisk klasse.[337]

En sentral del av befolkningsframskrivningene er å anslå hvor mange barn kvinner vil få i framtiden. Dette er en vanskelig øvelse med mange mulige utviklingsbaner, men ikke desto mindre viktig for å kunne drive samfunnsplanlegging.[338]

10.2 Utviklingstrekk – eldre mødre og mindre barnekull

Majoriteten av alle barn fødes av kvinner i alderen 25 til 35 år. Over år har det vært en forskyvning av fødsler fra 20-årene til 30-årene. Dette må bl.a. ses i sammenheng med den store endringen i kvinners utdanningsnivå. Stadig flere kvinner tar lengre utdanning. I 2015 var kvinner i gjennomsnitt 28,9 år når de ble mødre for første gang. I 1990 var tilsvarende alder 25,5 år. Menn var i gjennomsnitt 31,4 år når de blir fedre første gang i 2015. Også blant menn har gjennomsnittsalderen steget jevnt (figur 10.3).

Figur 10.3 Gjennomsnittsalder ved alle fødsler og ved førstefødsler. Kvinner og menn. 1987–2014 (førstefødsler menn 2000–2014).

Kilde: Statistisk sentralbyrå.

Som figuren viser var gjennomsnittsalderen for førstegangsforeldre relativt stabil første halvdel av 2000-tallet. Fra 2010 økte gjennomsnittsalderen for både kvinner og menn på nytt. Dette, sammen med at færre kvinner får tre eller flere barn, har resultert i nedgangen i samlet periodefruktbarheten etter 2009, jf. 10.2.

Kvinner får i gjennomsnitt færre barn i dag enn i 1980, men får fortsatt over to barn i gjennomsnitt. Rundt 40 prosent av norske kvinner får to barn hver. Samtidig har andelen som får tre barn eller flere gått noe ned i løpet av de siste 10 årene, fra 35 prosent i 2005 til 31 prosent i 2015.

Kvinner med innvandrerbakgrunn

I 2012 hadde 23 prosent av de nyfødte en mor med innvandrerbakgrunn. Rundt årtusenskiftet gjaldt dette færre enn hvert tiende barn. Kvinner med innvandrerbakgrunn har fått færre barn per kvinne de siste tiårene, fra 2,6 barn per kvinner i 2000 til 2,1 barn per kvinne i 2012. Det er spesielt kvinner fra Asia, Afrika og Latin-Amerika som nå får vesentlig færre barn per kvinne. Dette viser to sentrale utviklingstrekk: For det første synker antall barn per kvinne jo lengre tid kvinnene har bodd i Norge. For det andre får kvinner med innvandrerbakgrunn og kort botid i Norge, betydelig færre barn per kvinne enn for ti-femten år siden. Globalt har barnetallene per kvinne gått kraftig ned i de siste tiårene.

Det er store forskjeller mellom kvinnene som innvandrer som barn og de som kommer etter at de har fylt 18 år. Jo mer av oppveksten som har vært i Norge, desto færre barn per kvinne. Døtre av innvandrere får færre barn per kvinne enn deres mødre som innvandret til Norge.[339]

Kohortfruktbarhet

Selv om periodefruktbarheten har variert over tid, har kohortfruktbarheten vært mer stabil. Om forskyvningen i tidspunkt for førstegangsfødsler og mindre barnekull også vil føre til en nedgang i kohortfruktbarheten, er for tidlig å si noe om. Økningen i periodefruktbarheten etter nedgangen på 90-tallet kan tilskrives en innhenting av utsatte fødsler.[340]

Blant menn har kohortfruktbarheten også gått ned. Fra 2010 har norske menn i gjennomsnitt hatt færre enn to barn ved 50-årsalder.[341]

10.2.1 Flere får barn ved assistert befruktning

Fertiliteten synker med alderen. Førstegangsfødende er i gjennomsnitt eldre enn tidligere. For noen kan det derfor bli vanskeligere å få barn ved egen hjelp, og de kan ha behov for assistert befruktning.[342] På verdensbasis er det født mer enn fem millioner barn etter assistert befruktning. Det utføres årlig ca. 1,5 millioner behandlinger med assistert befruktning, mer enn 55 prosent av disse i Europa. Oversikt fra Medisinsk fødselsregister viser at det i årene fra 1984 til og med 2014 ble født ca. 32 000 barn etter assistert befruktning i Norge. Mellom tre og fire prosent av alle barn som fødes hvert år i Norge er blitt til ved assistert befruktning.[343]

I følge bioteknologiloven kan assistert befruktning bare utføres på kvinne som er gift eller som er samboer i ekteskapsliknende forhold. Enkelte som ønsker å få barn oppfyller ikke disse vilkårene. Noen reiser til utlandet for å benytte seg av ulike former for assistert befruktning som tilbys der. Dette kan være f.eks. eggdonasjon eller sæddonasjon fra anonym donor.

Bioteknologiloven er under evaluering. Helsedirektoratet har utarbeidet en rapport om status og utviklingstrekk på lovens fagområder. I rapporten beskrives noen utfordringer med dagens regelverk. Bioteknologirådet overleverte sine uttalelser til evalueringen i august 2015.[344] Regjeringen legger fram en melding til Stortinget om evalueringen av bioteknologiloven i 2016.

Surrogati er ikke tillatt etter norsk lov. Myndighetene fraråder norske borgere å benytte surrogati i utlandet. Noen nordmenn inngår likevel avtaler med surrogatmødre i andre land. Det finnes ingen særregler for etablering eller overføring av foreldreskap i slike tilfeller. Dette innebærer at den som føder barnet er barnets mor, og at farskap etableres på de måter som barneloven bestemmer.[345] Dersom morskap/farskap ikke kan etableres etter barneloven, må den som ønsker å bli juridisk forelder søke om adopsjon. Haagkonferansen for internasjonal privatrett har nedsatt en ekspertgruppe for å utrede juridisk status for barn med tilknytning til flere stater, herunder barn født gjennom internasjonale arrangementer for surrogati.[346]

Uavhengig av hvordan barn er kommet til, skal familien og samfunnet ta vare på dem. Dette er et politisk overordnet mål.[347]

10.3 En økende andel barnløse

I Norge var det i 1980 10 prosent kvinner ved 45-årsalder som ikke hadde blitt mødre, mens det i 2014 var rundt 13 prosent. Menn har ikke hatt tilsvarende utsettelse av det å få barn som kvinner. I 1990 var rundt 14 prosent menn barnløse ved fylte 50 år, i 2014 var tallet 22 prosent.[348]

Det er lite kunnskap om hvorvidt den økende barnløsheten skyldes aktive valg om ikke å få barn, eller at mange venter for lenge med å prøve å få barn. Utdanning spiller en viktig rolle for om kvinner og menn får barn eller ikke, når de får barn og hvor mange barn de får. Blant kvinner er barnløsheten høyest blant dem med høyere utdanning, mens det blant menn er høyest barnløshet blant dem med lavest utdanning. Variasjonen i barnløshet etter utdanningsnivå er imidlertid størst blant menn.[349]

10.4 Befolkningen blir eldre

Flere eldre lever lengre, og det vil snart være dobbelt så mange eldre som i dag. I 2060 kommer hver femte innbygger i Norge til å være minst 70 år gammel. Andelen eldre utgjør knapt 11 prosent av befolkningen i dag, men SSB anslår at den stiger til 19 prosent i 2060.[350]

God eldreomsorg er god familiepolitikk. En høy andel eldre vil kreve en aktiv og framtidsrettet pårørendepolitikk og en god arbeidsdeling mellom familiene (pårørende) og offentlige omsorgstjenester. Bidrag fra familie og pårørende må baseres på frivillighet og de pårørendes kapasitet. Omsorgstjenestene må tilrettelegges slik at brukerne sikres gode og tilstrekkelige tjenester. Den økte digitaliseringen med nettbaserte tjenester og kravet om universell utforming av samfunnet er elementer i denne utviklingen.

Det pågår en offentlig diskusjon om aldersdiskriminering utenfor arbeidslivet. Barne-, likestillings- og diskrimineringsdepartementet innhentet i 2014 en ekstern utredning for å vurdere behovet for et vern mot diskriminering utenfor arbeidslivet på grunn av alder.[351] Utredningen konkluderte med at det bør innføres et forbud mot aldersdiskriminering på alle samfunnsområder. For kartlegging av de samfunnsøkonomiske konsekvensene av et utvidet vern mottok departementet i 2016 en utredning som setter søkelyset på helse og omsorg, trygd, utdanning, forsikring, bank, IKT, uteliv, idrett, kultur og fritid, samt anslår fordeler og ulemper ved å utvikle diskrimineringslovverket.[352]

I nasjonalt program for utvikling og implementering av velferdsteknologi i helse- og omsorgstjenestene, er målet at velferdsteknologi skal være en integrert del av tjenestetilbudet i omsorgstjenestene innen 2020. Programmet skal medvirke til at det utvikles og innføres velferdsteknologiske løsninger som styrker brukernes selvstendighet, egenmestring og sosiale deltakelse. Løsningene skal også skape større trygghet for brukere og pårørende, herunder familien.

I det såkalte mellomalternativet i befolkningsframskrivninger fra 2014 øker Norges samlede folkemengde fra 5,2 millioner i 2015 til 6,9 millioner i 2060. Befolkningsvekst innebærer at Norges petroleumsformue vil bli fordelt på flere innbyggere. Betydningen av dette for gjennomsnittlig levestandard er imidlertid liten sammenlignet med virkningene av endringene i fordelingen på yrkesaktive og yrkespassive aldersgrupper. Antallet i den arbeidsføre aldersgruppen 20–66 år per innbygger vil falle fra 1,62 (det høyeste etter 1950) til 1,27 i 20160. Mer dramatisk er utviklingen i forholdet mellom antall arbeidsføre og antall 67 år eller eldre. Dette forventes å falle vedvarende, fra 4,8 i 2010 til 2,5 i 2060. Dette skyldes i hovedsak høy levealder.[353]

For å møte muligheter og utfordringer med vekst i antallet eldre, vil regjeringen legge frem en strategi for et aldersvennlig samfunn våren 2016. Strategien skal gi retning for å øke eldres deltagelse. Temaene er bl.a. lengre arbeidsliv, aldersvennlig nærmiljø og lokalsamfunn, frivillighet, næringsliv, teknologi og innovasjon, og helse. Å legge til rette for aktiv aldring handler om å bidra til økt livskvalitet for den enkelte og skape en mer bærekraftig utvikling av samfunnet.

Forskere har funnet at eldre i Sør-Europa og Øst-Europa føler seg mer ensomme enn eldre i Vest-Europa og Nord-Europa. Norske eldre, både før og etter fylte 80 år, ligger lavt på ensomhetsskalaen sammenliknet med eldre i både Øst- og Vest-Europa. Rundt ti prosent av 71–80-åringer oppgir at de ofte er plaget av ensomhet. I land med generøse, sosiale sikkerhetsnett, hvor det offentlige investerer mye i helse og velferd, kan det synes som om befolkningen har det bedre sosialt og psykologisk enn i land som investerer mindre. Eldre i de sistnevnte land kan være særlig utsatt for ensomhet grunnet forskjeller i helse, sosial integrasjon og sosioøkonomiske ressurser.[354] Relativt god økonomi og helse, samt velferdsordninger som aktivitetstilbud til eldre, gjør at eldre kan være aktive lenger.[355]

Fordi levealderen øker vil flere eldre trenge omsorg i en kortere eller lengre periode. De fleste utviklingstrekk og framskrivninger tyder på at morgendagens brukere av helse- og omsorgstjenester blir flere enn før, de vil være i alle aldersgrupper og ha sammensatte omsorgsbehov. Dette vil stille større krav til både familiene og samfunnet. De nærmeste årene vil sannsynligvis tallet på brukere i aldersgruppen 67–79 år vokse, dvs. de mest aktive og ressurssterke pensjonistene, mens den sterke veksten i aldersgruppen over 80 år først kommer om 10–15 år.[356] Omsorgslønn og pleiepenger er viktige tiltak i familiepolitikken.

Det vil bli flere eldre med innvandrerbakgrunn i Norge.[357] Personer med innvandrerbakgrunn kan ha andre holdninger enn majoriteten til omsorg for pleietrengende foreldre. I en undersøkelse svarer 93 prosent av respondentene med norsk bakgrunn at det er meget eller ganske sannsynlig at de vil forsøke å få plass til foreldrene sine på et alders- eller sykehjem, mens bare 18 prosent av respondentene med innvandrerbakgrunn svarer det samme.[358] Å ha ansvar for pleietrengende foreldre kan føre til redusert arbeidstid og tapt arbeidsfortjeneste.

Pårørende til personer med utviklingshemming kan oppleve det som blir kalt den doble aldringen, der gamle foreldre og voksne utviklingshemmede barn gjennomlever alderssvekkelse på samme tid.[359] Mange eldre foreldre med voksne utviklingshemmede barn kan ha mindre krefter etter et langt liv med praktisk og emosjonelt ansvar, særlig hvis aldersrelaterte sykdommer og svekkelser inntrer samtidig for begge parter. Fordi kvinner gjennomsnittlig lever lenger enn menn, vil det ofte være eldre kvinner som opplever økende behov for hjelp og omsorg hos sine utviklingshemmede barn.

11 Internasjonalt samarbeid om familiepolitikk

Figur 11.1

Foto: Monica Strømdahl

Det har i mange år eksistert et omfattende internasjonalt samarbeid om familiepolitikk. Norge er avhengig av konkret samarbeid på en rekke familierelaterte områder. I mange sammenhenger er norske myndigheter bundet av konvensjoner og avtaler som virker direkte inn på hvordan lover og regler utformes.[360]

Hvert år bortføres barn til eller fra Norge. Det sentrale internasjonale instrumentet for å løse slike saker er Haagkonvensjonen om de sivile sider ved internasjonal barnebortføring av 1980. I Norge behandles sakene etter barnebortføringsloven. Norge har tiltrådt Haagkonvensjonen 1996 om privatrett og samarbeid når det gjelder foreldremyndighet og beskyttelsestiltak for barn.

Familieytelser, herunder eksport av kontantstøtte og barnetrygd, reguleres av trygdeforordningen i EU og av EØS-avtalen, se kap. 7. Flere Haagkonvensjoner regulerer anerkjennelse, fullbyrdelse og innkreving av bidrag, se kap. 11.4.

Norske barn som etterlates i utlandet kan være en krevende problemstilling. Barns statsborgerskap kan bli et spørsmål i saker om etterlatte barn.

Store migrasjons- og flyktningbevegelser globalt og til Europa, skaper nye utfordringer i norsk familiepolitikk. Det er behov for tett kontakt med myndigheter og organisasjoner i mange land for å hjelpe barnefamilier utsatt for krig og konflikt. Hjelp og bistand kan gis både i nærområdene og til de som får opphold i Norge.

11.1 Barn som har tilknytning til flere land

Stadig flere barn og foreldre har tilknytning til flere land. Et barn kan være statsborger i én stat, bo i en annen og oppholde seg i en tredje. Det kan være krevende å ivareta og beskytte barn med tilhørighet til flere land.

Departementene og norske utenriksstasjoner har de siste årene hatt økende pågang fra utenlandske myndigheter og privatpersoner i enkeltsaker om utenlandske barn i Norge. Norske myndigheter blir ofte bedt om å gripe inn i sakene eller tilrettelegge for å finne løsninger, bl.a. i barnevernsaker på tvers av landegrenser. I den seinere tid har enkeltsaker fra barnevernets arbeid med barn av tilreisende arbeidstakere og migranter fått stor plass i mediene, særlig i kritiske oppslag i opprinnelseslandene. Haagkonvensjonen av 1996, som Stortinget ga sin tilslutning til i juni 2015, vil gi Norge et nyttig internasjonalt regelverk for å løse og for å forebygge bl.a. barnevernssaker og foreldrekonflikter. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har utarbeidet et rundskriv til kommunene om arbeidet med barnevernssaker hvor barn har tilknytning til flere land, Q-42/2015. Retningslinjene gir informasjon om hvordan barnevernet kan håndtere sakene, herunder om undersøkelser, tiltak og mulighetene for alternativ oppfølging av barnet i utlandet. Rundskrivet inneholder en særlig omtale av barn som søker asyl eller som oppholder seg i Norge ulovlig. Det er også et eget kapittel om barneverntjenestens samarbeid med utlendingsmyndighetene.

Norske myndigheter erfarer også at barn etterlates i utlandet, og disse sakene reiser vanskelige problemstillinger. Barnets muligheter for å returnere til Norge, når det oppholder seg i et annet land, vil kunne være små dersom foreldrene ikke bidrar. I noen tilfeller hindres barn i å returnere ved at de fratas pass og andre nødvendige reisedokumenter. Det kan være mange ulike grunner til at foreldre ønsker at barnet skal flytte til eller ta opphold i en annen stat, f.eks. et ønske om å benytte et skoletilbud som ikke er tilgjengelig i Norge. Det kan også skyldes et ønske om at barnet skal bli kjent med kulturen og lære seg språket i en stat barnet og foreldrenes familier har tilknytning til. Enkelte barn kan utsettes for risiko når de er alene eller sammen med andre enn foreldrene i utlandet. Det kan være risiko for tvangsgifte eller kjønnslemlestelse, se kap. 9.5. Noen foreldre bruker utenlandsopphold som en måte å få mer kontroll over egne barn på, som en løsning på familiekonflikter eller på atferdsproblemer.[361]

Flere titalls barn bortføres til og fra Norge hvert år. Internasjonal barnebortføring omfatter tilfeller der barn tas ut av landet i strid med foreldreansvaret til gjenværende forelder og tilfeller der barn ulovlig blir tilbakeholdt etter lovlig opphold i utlandet, f.eks. etter et ferieopphold. Tilfeller der barn blir tatt med ut av landet av foreldrene når barnevernet har rett til å bestemme hvor barnet skal bo, omfattes også. For å redusere skadevirkningene av en bortføring er det viktig med et godt system for bistand og oppfølgning for raskest mulig å få bortførte barn tilbake til sitt bostedsland. Norge er tilsluttet Haagkonvensjonen av 1980 om barnebortføring. Justis- og beredskapsdepartementet er sentralmyndighet etter denne konvensjonen og bistår i saker der barn er bortført til eller fra en stat Norge har et konvensjonssamarbeid med. Utenriksdepartementet bistår i saker der barn er bortført fra Norge til en stat utenfor konvensjonssamarbeidet.

Som en følge av Prop. 143 L (2014–2015) Internasjonal barnebortføring, vedtok Stortinget 11. desember 2015 endringer i barnebortføringsloven, barnevernloven, straffeloven og rettshjelploven. Lovendringene trådte i kraft 1. januar 2016, med formål om en mer effektiv behandling av internasjonale barnebortføringssaker i Norge og bedre ivaretakelse av barn i disse sakene. De mest sentrale endringene innebærer at jurisdiksjonen i barnebortføringssaker nå er sentralisert til én domstol (Oslo tingrett), ankefristen er kortet ned til to uker. Straffeansvaret er utvidet slik at også bortføring av barn fra barnevernet etter bl.a. akuttvedtak, er gjort straffbart. Videre er det innført en regel om hvordan høring av barn i barnebortføringssaker skal gjennomføres. Det er utarbeidet et nytt rundskriv om internasjonal barnebortføring, rundskriv G-06/2015. Rundskriv G-12/2005 om fri rettshjelp er endret som en konsekvens av lovendringene.

Boks 11.1 Haagkonvensjonen 1980

93 stater er tilsluttet Haagkonvensjonen om de sivile sider ved internasjonal barnebortføring av 25. oktober 1980, og Norge har et utbredt internasjonalt samarbeid i disse sakene. Formålet med konvensjonen er å bidra til rask retur av ulovlig bortførte barn. Sentralmyndigheten i Norge for denne konvensjonen er Justis- og beredskapsdepartementet.

For å legge til rette for rask tilbakeføring av barn som er bortført til utlandet, og forebygge og forhindre barnebortføring, vedtok Stortinget i 2014 lov om stans i utbetalinger og overføringer når en av foreldrene har bortført et barn til utlandet. Loven trådte i kraft 1. januar 2015. Det er for tidlig å måle effekten av loven.[362] Loven skal evalueres innen tre år etter ikrafttredelsen.

Haagkonvensjonen 1996 inneholder bestemmelser om internasjonal privatrett og samarbeid når det gjelder foreldremyndighet og beskyttelsestiltak for barn. Konvensjonen gjelder foreldreansvar i kraft av loven og beskyttelsestiltak i form av avgjørelser om foreldreansvar, fast bosted, samvær, vergemål, plasseringer i fosterhjem og institusjon samt forvaltning av barnets formue. Den regulerer hvilken stat som har myndighet til å treffe beskyttelsestiltak for barn. Hovedregelen etter konvensjonen er at staten der barnet har vanlig bosted, kan treffe beskyttelsestiltak. Landet som barnet oppholder seg i, kan likevel treffe midlertidige tiltak og tiltak i hastesituasjoner. En sak kan unntaksvis overføres til en annen stat som barnet har tilknytning til når dette er til barnets beste. Konvensjonen har også regler om hvilken stats lov som skal brukes, og regler om anerkjennelse og gjennomføring av beskyttelsestiltak for barn truffet i andre stater. Den legger til rette for samarbeid og informasjonsutveksling mellom stater for å sikre at barnets beste blir ivaretatt.

Boks 11.2 Haagkonvensjonen 1996

Haagkonvensjonen 1996 er en internasjonal konvensjon om privatrett og samarbeid når det gjelder foreldremyndighet og beskyttelsestiltak for barn. Konvensjonen har over 40 tilsluttede land inkludert alle EU-landene. Et overordnet formål med konvensjonen er å legge til rette for at forelder og barn fortsatt kan ha samvær og kontakt, selv om barnet og den andre forelderen flytter til en annen stat. Et annet formål er å forebygge barnebortføring. Haagkonvensjonen 1996 og Haagkonvensjonen 1980 er ment å virke sammen ved at barnebortføringssaker kan forebygges og løses, slik at barnet kan få en god og langvarig omsorgsløsning. Det er vedtatt endringer i barneloven som legger til rette for at lovgivningen er godt tilpasset konvensjonen og ivaretar konvensjonens formål. Det er bl.a. presisert nærmere i barneloven at samtykke fra forelder med foreldreansvar skal innhentes også der et avtalt opphold i utlandet for barnet forlenges eller endres, inkludert der barnet etterlates. Det er også innført krav om samtykke fra barn over 12 for å kunne flytte ut av landet, ta opphold utenfor landet eller foreta utenlandsreiser – når dette skjer uten forelder med foreldreansvar. Foreldre er gjennom lovendringen gitt rett til å reise sak for domstolen om flytting med barnet ut av landet.

Konvensjonen får virkning fra 1. juli 2016. Fra samme dato vil lov om Haagkonvensjonen 1996 og tilknyttede endringer i barneloven, barnevernloven og ekteskapsloven tre ikraft. Bufdir er utpekt som sentralmyndighet for konvensjonen.

11.2 Familier i en migrasjonstilværelse

Familier og familieliv endrer seg gjerne som følge av migrasjonsprosesser. Selve flyttingen (migrasjonen) opprettholdelse av transnasjonale forbindelser hvor barn har tilhørighet til to eller flere land og det å være i en minoritetssituasjon, har konsekvenser for familielivet blant innvandrere i Norge.[363] Den økte asyl- og flyktningtilstrømningen til Norge i løpet av 2015 og i 2016, herunder mange enslige mindreårige asylsøkere, vil kreve mye av mottaks- og integreringsapparatet samt alle familienære kommunale og regionale tjenester i årene framover. Tjenestene må gi god og presis informasjon om den enkeltes plikter og rettigheter i Norge. Kompetansekartlegging, opplæring og tilrettelegging for å komme i arbeid, for etter hvert å kunne forsørge seg selv og familien av egen inntekt, vil være sentrale tiltak.

Hverdagen i Norge innebærer møte med, og tilpasning til, et samfunn med andre former for barneoppdragelse, familieorganisering, rettigheter og plikter. Mange flytter fra et samfunn der storfamilien, med sterke lojalitetskrav, er dominerende, til et land der kjernefamilien, men også delte familier, er vanlig. Familiene må finne seg til rette i et samfunn der individuelle rettigheter, barnets beste, likestilling og yrkesdeltakelse er grunnleggende prinsipper, se kap. 2.1. Samtidig bringer familier med innvandrerbakgrunn med seg kulturelle impulser og idéer som kan være nyskapende og fruktbare, og bidrar aktivt i det sosiale og økonomiske livet i Norge.

Det er viktig med god kunnskap om hva som kan bidra til å motivere asylsøkende familier til å rette seg etter utlendingsmyndighetenes avslag på søknad om oppholdstillatelse og reise tilbake til hjemlandet. Det arbeides kontinuerlig med å legge til rette for gode og tilpassede programmer for assistert retur og re-integrering.

Et barn taper sitt norske statsborgerskap automatisk der en eller begge foreldrene (verge) søker annet statsborgerskap for barnet, og denne søknaden innvilges. Enkelte land tillater at kun en av foreldrene søker om statsborgerskap for barnet, uten at den andre forelderen eller barnet samtykker i søknaden.

Regelverket kan vanskeliggjøre norske myndigheters bistand dersom barn tas med ut av Norge, mot en av foreldrenes eller barnets vilje. I barnebortføringstilfeller kan en forelder sørge for erverv av annet statsborgerskap for barnet, slik at barnet taper norsk statsborgerskap. Dette kan være en strategi for å vanskeliggjøre tilbakeføring til Norge og inngripen fra norske myndigheter. Justis- og beredskapsdepartementet arbeider med å utrede hvordan slike tilfeller bør håndteres.

Forslag om å heve botidskravet for norsk statsborgerskap for statsløse søkere og søkere som er gift, registrert partner eller samboer med norsk statsborger har vært på bred, offentlig høring. Det arbeides med oppfølging av høringen parallelt med oppfølging av forslaget om å heve botiden fra tre til fem år, for å kunne få permanent oppholdstillatelse.

Barn med norsk far eller mor blir automatisk norsk statsborger. Regjeringen utreder eventuelle endringer i statsborgerloven og/eller barneloven som kan forhindre at barn som er født i utlandet feilaktig blir ansett som norske statsborgere.

Som følge av den økte asylsøker- og flyktningtilstrømmingen til Norge har Stortinget, både i 2015 og 2016-budsjettene, økt bevilgningene til mottak, bosetting og integrering.

11.3 Familieetablering og familiegjenforening

Det har vært en økning i antall familiegjenforeninger de siste årene, mens antall som kommer til Norge for å gifte seg (familieetablering) har holdt seg stabilt. I perioden 1990–2014 var familieinnvandring den viktigste innvandringsgrunnen til Norge.[364] Økning i familiegjenforeninger er bl.a. et resultat av økt arbeidsinnvandring som følge av EØS-utvidelsen i 2004.

Boks 11.3 Familieinnvandrere

Familieinnvandrere kommer enten for å gjenforenes med familie som allerede bor i Norge (familiegjenforening) eller de kommer for å etablere familie med noen som bor i Norge (familieetablering). Det årlige antall familieinnvandrere til Norge er nesten firedoblet siden 1990. Mens det i 1990 kom rundt 4 500 familieinnvandrere, kom det 16 200 personer på dette grunnlaget i 2014. I perioden fra 1990 til 2014 kom seks av ti familieinnvandrere for å gjenforenes med familie, mens fire av ti kom for å stifte ny familie, (familieetablering). Av de 16 200 personene som kom som familieinnvandrere i 2014 var halvparten (51 prosent) fra land utenfor EØS. Det har vært flest familieinnvandrere fra Polen i perioden. Deretter følger familieinnvandrere fra Thailand, Somalia og Irak. De fleste polske familieinnvandrere kommer som ledd i familiegjenforening, mens de fleste thailendere kommer pga. familieetablering.

Flertallet av dem som kommer for å etablere familie i Norge gifter seg med personer som ikke er innvandrere eller som er norskfødte med innvandrerforeldre. Av disse er sju av ti kvinner. Etter årtusenskiftet har det årlig kommet rundt 200 personer for å etablere seg med norskfødte med innvandrerbakgrunn. Til tross for at det stadig blir flere ugifte i 20-årene blant norskfødte med innvandrerforeldre, har ikke antall familieetableringer økt i denne gruppen. Forklaringen på dette er både at det er blitt mindre vanlig å gifte seg i ung alder blant norskfødte med innvandrerbakgrunn, og at de oftere finner ektefelle i Norge. Likevel er det ganske vanlig at innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre gifter seg.

Det antas at det inngås noen proformaekteskap i Norge. Menn som har fått avslag på asyl har i noen tilfeller kontaktet kvinner i ulike EØS-land for å inngå ekteskap, og dermed kunne få opphold i Norge, hvis kvinnen flytter hit. Analyser fra SSB viser imidlertid at dette ikke er et utbredt fenomen.[365]

Personer som er gitt oppholdstillatelse som ektefelle eller samboer til en person bosatt i Norge, må som hovedregel returnere til hjemlandet dersom samlivet opphører før utlendingen har fått permanent oppholdstillatelse. For å hindre at ofre for vold i nære relasjoner tvinges til å velge mellom å reise ut av Norge og å bli værende i en voldelig familierelasjon, har familieinnvandrere som har opplevd vold i samlivsforholdet etter søknad rett til fortsatt opphold etter samlivsbrudd, jf. utlendingsloven § 53 første ledd bokstav b. Regjeringen har foreslått å heve botidskravet for permanent oppholdstillatelse fra tre til fem år, jf. kap. 11.2 ovenfor. I den forbindelse vil behovet for å iverksette avbøtende tiltak, for å sikre ofre for vold i nære relasjoner et tilstrekkelig vern mot å måtte velge mellom å reise ut av Norge og å bli værende i en voldelig familierelasjon, bli vurdert.[366] Lovforslaget planlegges fremmet for Stortinget våren 2016.

Et forslag om å innføre 24-årsgrense for familieetablering ble sendt på høring i 2014. Aldersgrensen vil gjelde begge ektefeller. Formålet er å bekjempe tvangsekteskap og å sikre at paret kan forsørge seg selv. Regjeringen tar sikte på å legge fram et lovforslag for Stortinget våren 2016.

Forslag til en rekke tiltak for å stramme inn, og gjøre det mindre attraktivt å søke asyl i Norge, herunder endringer i reglene om familiegjenforening for flyktninger, ble sendt på høring i desember 2015. Lovendringsforslag legges fram for Stortinget våren 2016.

11.4 Viktige samarbeidsorganer for familiepolitikken

Haagkonferansen

Haagkonferansen for internasjonal privatrett samarbeider om viktige spørsmål innenfor internasjonal privatrett som har betydning for bl.a. familiepolitikken. Norge er ett av 80 medlemmer av Haagkonferansen. 38 konvensjoner er vedtatt fra 1951 til 2008. Norge ble medlem av Haagkonferansen i 1955 og har sluttet seg til 13 konvensjoner.

Sentrale konvensjoner på familieområdet er: Haagkonvensjonen av 1958 om anerkjennelse og fullbyrding av avgjørelser om underholdningsbidrag til barn, Haagkonvensjonen av 1973 om anerkjennelse og fullbyrdelse av underholdsbidrag, Haagkonvensjonen av 1980 om de sivile sider ved internasjonal barnebortføring, Haagkonvensjonen av 1993 om vern av barn og samarbeid ved internasjonale adopsjoner, Haagkonvensjonen av 1996 om jurisdiksjon, lovvalg, anerkjennelse, fullbyrdelse og samarbeid vedrørende foreldremyndighet og tiltak for beskyttelse av barn, og Haagkonvensjonen av 2007 om internasjonal innkreving av underholdsbidrag til barn og andre former for underhold til familie.

Europarådet

Europarådets menneskerettighetskonvensjon har stor gjennomslagskraft og er inkorporert i norsk menneskerettighetslov.[367] Den europeiske menneskerettighetsdomstolen behandler også saker som berører familieområdet.

Europarådet har i den seinere tid løftet familiepolitisk arbeid og gjennomført et omfattende program for Good Parenting. Våren 2016 vil Europarådet legge fram en ny og helhetlig strategi for barns menneskerettigheter (Children’s Human Rights) med fem prioriterte områder og 61 tiltak med varighet fra 2017–2021. Norge vil følge opp strategien etter at den er vedtatt i rådets øverste organer.[368]

Europarådets styringskomite for sosial inkludering, menneskeverd og likestilling (CDDECS) har særlig ansvar for familie, barn, ungdom og arbeidet mot fattigdom. Istanbulkonvensjonen om vold mot kvinner reiser viktige spørsmål i familiepolitikken og Norges ratifisering er til behandling, se kap. 9.5. Konvensjonen om statsborgerskap av 1997 og konvensjonen av 1980 om anerkjennelse og fullbyrding av avgjørelser om foreldreansvar og om gjenopprettelse av foreldreansvar, har betydning for familiene.

FN

FN anerkjenner familien som en grunnleggende enhet i samfunnet. Dette framkommer bl.a. av FNs menneskerettighetserklæring artikkel 16 (3), FNs barnekonvensjon (BK), FNs kvinnediskrimineringskonvensjon (CEDAW), FNs flyktningkonvensjon, FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter (SP), FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter (ØSK), FNs konvensjon mot rasediskriminering (CERD) og FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne (CRPD). Alle berører familiepolitikken på ulikt vis.

Norge rapporterer jevnlig til overvåkningskomiteene for de ulike konvensjonene om oppfølging av forpliktelsene. Siste rapportering om oppfølgingen av CERD ble levert i 2013 og høring av Norge fant sted i 2015. Norges første rapport til CRPD-komiteen ble levert i 2015. Rapportering om gjennomføring av barnekonvensjonen og kvinnekonvensjonen avleveres i 2016. Overvåkningskomitéenes kritiske funn og forslag til handling, bidrar inn i Norges politikkutforming.

To viktige funksjonelle komiteer under FNs økonomiske og sosiale råd (ECOSOC som rapporterer til Generalforsamlingen) er Kvinnekommisjonen (CSW) og Sosialkommisjonen – der tyngden av familiepolitikken ligger.

FNs Generalforsamling vedtok 17 nye bærekraftsmål i september 2015, som erstattet de tidligere tusenårsmålene.[369] Bærekraftsmålene skal fungere som verdens felles arbeidsplan for god samfunnsutvikling, utrydde fattigdom, bekjempe ulikhet, fremme likestilling mellom kvinner og menn og dempe klimaendringene. Målene gjelder for alle land, ikke bare utviklingsøkonomier. Målene er et grunnlag for prioritert innsats i perioden 2015–2030. Nasjonale parlamenter skal involveres.

FN vedtar årlig i Generalforsamlingen omfattende resolusjoner om barns rettigheter og vilkår, kvinners rettigheter og arbeidet mot vold. Disse resolusjonene er å regne som FNs viktigste vedtak på disse områdene og er retningsgivende for medlemslandenes politikkutvikling.

International Labour Organization (ILO) er FNs arbeidslivsorganisasjon hvor regjeringer, arbeidsgivere og arbeidstakere møtes. ILO har gjennom årene hatt stor betydning for utforming av Norges velferds-, familie og arbeidspolitikk. Konvensjonene om likelønn, rett til familieliv, og nr. 156 om retten til både å ha arbeid og familieliv, er integrert i norsk arbeidslivslovgivning.[370] Norge ratifiserte i 2015 ILO-konvensjon nr. 183 om mødrevern etter at rett til lønnet ammefri ble innført 1. januar 2014. Konvensjonen tar sikte på å styrke mødres stilling i arbeidslivet, og har bestemmelser om bl.a. rett til fødselspermisjon, vern mot diskriminering og rett til lønnede ammepauser.

FNs spesialrapportører

Spesialrapportørene er personer eller grupper som får i oppgave av FNs Menneskerettighetsråd å overvåke menneskerettigheter – enten i et spesifikt land, eller et spesifikt tema. De viktigste spesialrapportørene med betydning for familiespørsmål er FNs spesialrapportør for barn, barneprostitusjon og barnepornografi, FNs spesialrapportør for utdanning som bl.a. har ansvar for å overvåke hvordan FNs medlemsland overholder barns rett til skolegang, FNs spesialrapportør for menneskehandel, med særlig vekt på kvinner og barn, FNs spesialutsending for bekjempelse av vold mot barn, FNs spesialrapportør mot vold mot kvinner og FNs spesialrapportør for personer med nedsatt funksjonsevne. Rapportørenes arbeid benyttes i norsk politikkutvikling.

Særskilte organer med betydning for familiepolitikken er bl.a. FNs hjelpeorganisasjon for barn (UNICEF), FNs befolkningsfond (UNFPA), FNs utviklingsprogram (UNDP), FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR), FNs høykommisjonær for menneskerettigheter (OHCHR), UN Women samt FNs øverste organ for menneskerettigheter, Menneskerettighetsrådet. Norge deltar aktivt i disse organene.

EU/EØS

EØS-avtalen har medført en rekke krav til utformingen av norske ikke-diskrimineringslover, f.eks. regler om delt bevisbyrde. Flere av EUs ikke-diskrimineringsdirektiver (f.eks. direktiv 2006/54/EF om gjennomføring av prinsippet om like muligheter for og likebehandling av menn og kvinner i forbindelse med arbeid og yrkesdeltakelse) er innlemmet i EØS-avtalen. Det innebærer at Norge er forpliktet til å gjennomføre direktivet i norsk lovgivning. Andre av EUs ikke-diskrimineringsdirektiver (f.eks. direktiv 2000/43/EF og 2000/78/EF som omfatter bl.a. etnisitet, alder og funksjonsnedsettelse) er ikke en del av EØS-avtalen, men Norge har likevel lagt til grunn at norsk lovgivning skal være minst på høyde med vernet i disse direktivene. EU har ingen omforent, samlet familiepolitikk på unionsnivå.

I sin arbeidsplan for 2016 har Europakommisjonen likevel skissert ulike veivalg for å bedre balansen mellom familie- og yrkesliv. Foreldrepermisjon og likestilt foreldreskap vil være sentrale emner når Europaparlamentet argumenterer for en bedre balanse mellom familie- og yrkesliv i løpet av 2017. EFTA landene har i en felles uttalelse gitt prinsipiell støtte til Europakommisjonens initiativ. EFTA landene har i et notat delt sine erfaringer når det gjelder foreldrepermisjon, likestilt foreldreskap, barnehagedekning og sysselsetting. Her drøftes utfordringer knyttet til deltid og kjønnsdelte arbeidsmark, samt tiltak som sikrer høy kvinnedeltagelse på arbeidsmarkedet.[371]

EU har tatt opp spørsmålet om barns rettigheter i tråd med barnekonvensjonen og har forhandlet fram et barnepolitisk program.[372] I EUs Charter for grunnleggende rettigheter (2000) er retten til full respekt for individets privat- og familieliv uttrykt klart, det samme er retten til å gifte seg og stifte familie. Likestilling, barns og eldres rettigheter m.m. er også framhevet. Charteret er ikke innlemmet i EØS-avtalen.

Norge deltar i EUs ulike høynivågrupper og rådgivende organer for likestilling, ikke-diskriminering og nedsatt funksjonsevne, samt forbrukersaker.

EU har en aktiv og sterk forbrukerpolitikk. Forbrukerne er sikret gode rettigheter ved kjøp av bolig, bil og pakkereiser og andre typer varer og tjenester. Markedsføring rettet mot barn er viet spesiell oppmerksomhet. Forbrukerpolitikken i Norge blir i stor grad formet i samspill med EU.

Norge har trygdeavtaler med flere land. Den mest omfattende avtalen er EØS-avtalen. EØS-avtalens trygdebestemmelser går foran norsk lov. Barnetrygd og kontantstøtte utbetales derfor til barn av personer som er trygdet og arbeider i Norge, men hvor barna bor i hjemlandet.

EFTA

Det europeiske frihandelsforbund, EFTA består av EØS-landene samt Sveits. Arbeidsgruppen for familiepolitikk, likestilling og ikke-diskriminering er viktig for Norge. Her drøftes og fremmes posisjoner for EFTA-landene i forkant av forhandlinger med EU. Eksperter fra Europakommisjonen og EUs formannskapsland inviteres regelmessig til møtene i EFTAs arbeidsgruppe for gjensidig faglig utveksling av informasjon og erfaringer, samt tilrettelegging for EFTA-landenes medvirkning og deltagelse i EUs aktiviteter. Norge deltar også i EFTAs arbeidsgruppe for forbrukersaker.

Norden

Nordisk ministerråd (NMR) er det formelle nordiske regjeringssamarbeidet og omfatter Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige samt Færøyene, Grønland og Åland. Samarbeidet mellom regjeringene er organisert i 11 ministerråd (MR) og i saksforberedende embetsmannskomiteer (EK). Et felles sekretariat er lagt til København.

Det er særlig gjennom ministerrådene for sosial- helsepolitikk (MR-S), ministerrådet for likestillingspolitikk (MR-JÄM), ministerrådet for lovsamarbeid (MR-LOV) og ministerrådet for arbeidsliv (MR-A) at familiespørsmålene reises. Barne- og ungdomsspørsmål tas opp i Nordisk barne- og ungdomskomité (NORBUK). Innen det nordiske samarbeidet finnes også nordiske institusjoner som arbeider med felles nordiske problemstillinger.[373] Det foreligger en avtale (konvensjon) om trygd mellom de nordiske landene.

Nordisk Råd (NR) er samarbeidsorgan for de nordiske parlamentarikerne. Rådet møtes i plenum to ganger i året. Arbeidet foregår i fem ulike fagutvalg. De viktigste utvalgene for å drøfte familiepolitiske spørsmål er medborger- og forbrukerutvalget og velferdsutvalget.

OECD

OECD, Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling har tatt opp familiens utvikling både økonomisk og demografisk. I den sammenheng vises til rapporten The Future of Families, 2012. Skole-, utdannings- og arbeidsmarkedspolitikk er sentrale områder for OECD. OECDs økonomiske analyser er viktige for Norge. Rapporten In It Together – Why Less Inequality Benefits Us All (2015), omtaler bl.a. behovet for familiestøttende tiltak for å få barna til å fullføre skolen og bekymringen for høy gjeld blant husholdningene i Norge. Norge deltar i OECDs forbrukerkomité. Komiteen utarbeider bl.a. retningslinjer for nasjonal politikk på forbrukerområdet. Retningslinjene fungerer som veiledende prinsipper for utforming av regelverk og politikk i de enkelte medlemslandene.

Østersjøsamarbeidet

I Østersjørådet (CBSS) inngår 11 land i tillegg til EU. I Expert Group for Cooperation on Children at Risk (EGCC) vil Norge arbeid med aktiviteter for utsatte barn og unge innenfor noen prioriterte områder: vern mot vold og seksuelle overgrep, enslige mindreårige i migrasjon, menneskehandel og barns rettigheter på institusjon.

Barentssamarbeidet

Barentsrådet har en ungdomspolitisk gruppe Joint Working Group on Youth (JWGY) og et kontor for informasjon og veiledning, Barents Youth Cooperation Office – BYCO. Hovedoppgavene er å formidle kontakt mellom organisasjoner og ungdomsgrupper i regionen, og folk til folk-samarbeid.

12 Økonomiske og administrative konsekvenser

En god og sammenhengende familiepolitikk har stor betydning for samfunnsutviklingen. Mangfoldet i familieformer skal respekteres. Investeringer i familiene er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Permisjonsordninger for foreldre og full barnehagedekning gjør det mulig å kombinere arbeid og ansvar for barn. Økt sysselsetting av begge kjønn bidrar til verdiskapningen i samfunnet. Det er et mål å utvikle familierettede ordninger slik at valgfriheten og fleksibiliteten for foreldre øker. Tidlig hjelp til utsatte og sårbare familier er viktig for å forhindre alvorlige problemer og at barn faller ut av skolen. Barn skal sikres en trygg oppvekst og deltakelse i samfunnet. Regjeringens styrking av familieverntjenesten bidrar til at flere familier og par får riktig hjelp til rett tid. Målrettet arbeid mot fattigdom bidrar til at familier med lavinntekt får flere muligheter. Arbeidslivs-, helse og utdanningspolitikken bidrar til at familiene kan ta gode, egne valg.

Stortingsmeldingen gir et overordnet perspektiv på en helhetlig familiepolitikk, og beskriver generasjonssamspillet samt omsorg for de eldste eldre. Meldingen beskriver pågående prosesser, eksempelvis lovendringer, forslag til nærmere utredninger, og mulige tiltak på kort og lang sikt. Meldingen drøfter og beskriver behov for endringer som i stor grad er å anse som utvikling av de ordinære tjenestene og målretting av overføringene til barnefamiliene. Flere offentlige utvalg med relevans for familie- og barnepolitikken vil levere sine innstillinger i løpet av 2016 og 2017. Konkrete tiltak som er beskrevet i meldingen f.eks. å følge opp barnefattigdomsstrategien gjennom ulike tilskuddsordninger, igangsetting av forebyggingsprogrammet Nurse-Family Partnership, samtaletimer for barn når foreldrene er til mekling, dekkes innenfor saldert budsjett for 2016. Økonomiske og administrative konsekvenser av øvrige tiltak utredes i oppfølgingen av meldingen. Tiltak som krever bevilgningsøkninger vil bli fremmet for Stortinget i forbindelse med de årlige budsjettene. Gjennomføringen av nye tiltak må vurderes ut fra den økonomiske situasjonen.

Tilråding

Barne- og likestillingsdepartementet

tilrår:

Tilråding fra Barne- og likestillingsdepartementet 15. april 2016 om familien – ansvar, frihet og valgmuligheter blir sendt Stortinget.

Referanser

The Adverse Childhood Experience Study (ACE) http://www.cdc.gov/violenceprevention/ acestudy/.

Aftenposten, magasinet Oppvekst, nr. 7, 2015.

Alfredsson, E., Broberg, A. og Axberg, U. (2015): Foräldrästod & tonåringar. Rapport till Länsstyrelserna. Psykologiska institutionen, Göteborgs universitet.

Amato, P. R. (2008): Divorce and Children’s Well-Being: What do we know? Foredrag, Institutt for Sosiologi og Samfunnsgeografi, Universitetet i Oslo, 22.9.2008.

Andersen, C. I. (2014): Forebyggende kurser kan hjælpe skilsmissetruede. Nettartikkel tilgjengelig fra http://www.sfi.dk/ samlivsbrud-12760.aspx SFI, Det Nationale Forskningscenter for Velferd.

Andersen, N. H. og Finseth, T.K. (2015): Kunnskapsstaus om barn og unges opplevelse av samlivsbrudd. Innspill til familiemeldingen på oppdrag fra Barne-, likestillings og inkluderingsdepartementet.

Andersen, P. L. og Bakken, A. (2015): Ung i Oslo 2015 (NOVA Rapport 8/15).

Andersen, U. C. (2013): «Fra kjernefamilie til stjernefamilie». I: Lorentzen, J. og Mühleisen, W. (red): Å være sammen. Intimitetens nye kulturelle vilkår. Akademika forlag.

Andersland, G. K. (2015): De Castbergske barnelover. Antologi, Cappelen Damm.

Arbeids- og sosialdepartementet (2014): Endringer i arbeidsmiljøloven og sosialtjenesteloven (adgang til midlertidig ansettelse mv. og vilkår om aktivitet for stønad til livsopphold). Prop. 39. L (2014–2015).

Arbeids- og velferdsdirektoratet (2015): Arbeid og velferd, nr 3, 2015.

Ask, K. og Bang-Svendsen. S. H. (2014): «Bug or feature» Seksuell trakassering i online dataspill. NTNU.

Ask, H. og Kjeldsen, A. (2015): Samtaler med barn. Folkehelseinstituttet, Rapport 2015:4.

Bakketeig, E., Stang, E. G., Madsen, C., Smette, I. og Stefansen, K. (2014): Krisesentertilbudet i kommunene – Evaluering av kommunenes implementering av krisesenterloven. NOVA, Rapport nr. 19/14.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2011): Bedre integrering – Mål, strategier, tiltak. NOU 2011: 14.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014a): En god barndom varer livet ut: Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017).

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014b): Ny adopsjonslov. NOU 2014: 9.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015a): Barn som lever i fattigdom – regjeringens strategi (2015–2017).

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015b): Endringer i barnevernloven (utvidet adgang til å pålegge hjelpetiltak), Prop. 72 L (2014–2015) .

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015c): Likestilling i praksis – Like mulighet for kvinner og menn. Meld. St. 7 (2015–2016).

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015d): Prop. 1 S (2015–2016).

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015e): Regjeringens handlingsplan for universell utforming 2015–2019.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015f): Retningslinjer om behandlingen av barnevernsaker der barn har tilknytning til andre land. Q-42/2015.

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2016a): Trygge barn – fosterhjem til barnets beste. Meld. St. 17 (2015–2016).

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2016b): Trygghet, deltakelse og engasjement – Regjeringens arbeid for barn og ungdom. Regjeringens plandokument om barn og unges oppvekst.

Barne- og familiedepartementet (1993): Familievernet. Oppgåver og forvaltning, St.meld. nr. 15 (1992–93).

Barne- og familiedepartementet (1995): Rammeplan for barnehagen.

Barne- og familiedepartementet (2002): Om lov om endringer i lov 17. juli 1992 nr. 100 om barneverntjenester (barnevernloven) og lov 19. juni 1997 nr. 62 om familievernkontorer (familievernkontorloven) m.v. Ot.prp. nr. 9 (2002–2003).

Barne- og familiedepartementet (2003): Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap, St.meld. nr. 29 (2002–2003).

Barne- og likestillingsdepartementet (2006): Evaluering av nytt regelverk for barnebidrag. St.meld. nr. 19 (2006–2007).

Barne- og likestillingsdepartementet (2009): Farskap og annen morskap. NOU 2009: 5.

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2014): Dimensjonering og organisering av familieverntjenestene – en evaluering.

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2015a): Rapportering fra sentrene mot incest og seksuelle overgrep 2014. Rapport nr. 08/2015.

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2015b): Årsrapport 2014.

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2016): Årsrapport 2015.

Bauserman, R. (2002): «Child Adjustment in Joint-Custody vs. Sole-Custody Arrangement. A Meta-Analytical Review». Journ. of Family Psychology. 16,1.

Beier, L., Bergeyck, J. D., Dechant, A., et.al. (2011): Wellbeing of Families in Future Europe. Families in Europe volume 1.

Bie, M., Holme, H. og Knatten, A-L. (2016): «Godt samliv – parkurs for førstegangsforeldre», i: Holme, H., Olavesen, E. S., Valla, L. og Hansen, M. B. (2016): Helsestasjonstjenesten – Barns psykiske helse og utvikling. Oslo, Gyldendal.

Bioteknologirådet (2014): Evaluering av bioteknologiloven 2014–15. http://www.bioteknologiradet.no/filarkiv/2015/08/Evaluering-av-bioteknologiloven.pdf

Bioteknologirådet (2015): Vonde opplevelser kan arves. http://www.bioteknologiradet.no/ 2015/11/vonde-opplevelser-kan-arves/

BIR Privat AS (2015): Fleksibel gebyrmodell i Bergen, http://www.bir.no/birprivat/Sider/ FleksibelgebyrmodelliBergen.aspx

Borren, I. og Helland, S. S. (2013): Intervensjoner for å dempe foreldrekonflikt – en kunnskapsoversikt. Folkehelseinstituttet, Rapport 2013:6.

Borren, I. og Helland, S. S. (2015): Foreldrekonflikt; identifisering av konfliktnivåer, sentrale kjennetegn og risikofaktorer hos høykonfliktpar. Folkehelseinstituttet, Rapport 2015:3.

Bredal, A., Bråten, B., Jesnes, K. og Strand, A. H. (2015): Et blikk inn i skolen – Minoritetsrådgivere sett fra brukeres ståsted. Fafo-rapport 2015:40.

Bredal, A. og Lidén, H. (2015): Hva med 2017? Første delrapport i følgeevalueringen av handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet 2013–2016. Oslo, Institutt for samfunnsforskning, rapport 2015:03.

Bredal, A. og Wærstad, T. L. (2014): Gift men ugift. Om utenomrettslige religiøse vigsler. Institutt for samfunnsforskning. Rapport 06/2014.

Bråten, B. og Bogen, H. (2015): Målretting av gratis kjernetid. Erfaring fra bydel Gamle Oslo, Drammen og Bergen. Fafo-rapport 2015:39.

Bråten, B., Drange, N., Haakestad, H. og Telle, K. (2014): Gratis kjernetid i barnehager – sluttrapport. Fafo-rapport 2014:44.

Bråten, B. og Elgvin, O. (2014): Forskningsbasert politikk? En gjennomgang av forskningen på tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet, og av de politiske tiltakene på feltet. Oslo, Fafo-rapport 2014:16.

Bø, G. (1990): «Fra trubadurene til dukkehjemmet – Kjærlighetens historie i Europa». Kontur, nr. 1-2.

Bøe, T., Sivertsen, B., Heiervang, E., Goodman, R., Lundervold, A. J. og Hysing, M. (2014): «Socioeconomic Status and Child Mental Health – the role of parental emotional well-being and parenting practices», Journal of Abnormal Child Psychology, 42 (5).

Clifford, G., Fauske, H., Lichtwark, W. og Martinsen, E. (2015): Minst hjelp til dem som trenger det mest. Nordlandsforskning, NF rapport 6/2015.

Coleman, J. S. (1988): «Social capital in the creation of human capital», American Journal of Sociology, 94, 95–120. I: Aalen, I. (2015): Sosiale Medier, Fagbokforlaget.

Cordova, J. (2009): The Marriage Checkup: A Scientific Program for Sustaining and Strengthening Marital Health. Aronson, J. ISBN-10: 0765706393.

Dahl, E., Bergsli, H. og van der Wel, K.A. (2014): Sosiale ulikheter i helse. En norsk kunnskapsoversikt. Høgskolen i Oslo og Akershus, Fakultet for samfunnsfag/sosialforskning. Rapport.

Danielsen, K. og Engebrigtsen, A. (2007): Regnbueprosjektet – en evaluering. NOVA Skriftserie 5/07.

d’Haenens, L., Vandoninck, S. og Donoso, V. (2013): How to cope and build online resilience? EU Kids Online, London, London School of Economics and Political Science.

DIFI (2015): Digitale barrierar på norske nettstader. https://uu.difi.no/artikkel/2015/08/ digitale-barrierar-pa-norske-nettstader

Dokument 8: 73 S (2014–2015): Representantforslag fra stortingsrepresentantene Lene Vågslid, Christian Tynning Bjørnø, Tove Karoline Knutsen, Stine Renate Håheim, Lise Christoffersen, Sonja Mandt og Knut Storberget om kvalitet i krisesentertilbudet.

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge, SSB, Rapporter 2015/31.

Dyb, E., og Johannessen, K. (2013): Bostedsløse i Norge 2012 – en kartlegging. NIBR-rapport 2013:5. Oslo: NIBR.

Dyrhaug, T. og Sky, V. (2015): Barn og unge med innvandrerbakgrunn i barnevernet 2012. SSB Rapport 2015/16.

Daatland, S. O. og Slagsvold, B. (2013): Vital aldring og samhold mellom generasjoner. Resultater fra Den norske studien av livsløp, aldring og generasjon (NorLAG) – runde 1 og 2. NOVA, Rapport 15/13.

Egge-Hoveid, K. og Sandnes, T. (2013): Kvinners og menns tidsbruk i ulike livsfaser og familietype. SSB Rapport 45/2013.

Ellingsæter, A. L. (2012): «Barn i politikkens sentrum – Pronatalisme på norsk». Nytt Norsk Tidsskrift nr.4.

Ellingsæter, A. L. og Pedersen, E. (2014): «Påvirker tillit til familiepolitikken fruktbarheten?», Tidsskrift for velferdsforskning, vol 17, nr. 3.

Elstad, J. I. og Pedersen, A. W. (2012): «Fører dårlig familieøkonomi til flere subjektive helseplager blant ungdom?». Tidsskrift for velferdsforskning, nr. 2.

Enjolras, B., Rasmussen, T. og Steen-Johnsen, K. (2014): (red.) Status for ytringsfriheten i Norge Institutt for samfunnsforskning..

Ensliges Landsforbund (2015): Singel, Nummer 2, November 2015.

Epland, J. og Kirkeberg, M. I. (2016): Barnefamiliers inntekter, formue og gjeld 2004–2014. SSB.

Eriksen, A., Hansen, K. L., Javo, C. og Schei, B. (2015): «Emotional, physical and sexual violence among Sami and non-Sami populations in Norway: The SAMINOR 2 questionnaire study». Scandinavian Journal of Public Health, 43, 6.

ESPAD-undersøkelsen 2015 (European School Survey Project Alcohol and Other Drugs) http://www.sirus.no/espad/.

EU (2011): Agenda for the Rights of the Child – http://ec.europa.eu/justice/policies/ children/docs/com_2011_60_en.pdf

EU (2016): Consumer vulnerability across key markets in the European Union, http://ec.europa.eu/consumers/consumer_ evidence/market_studies/vulnerability/ index_en.htm.

Farmer, E. (2009): «Making Kinship care work». Adoption & Fostering, vol.33.

Fearon, J. og Hoeffler, A. (2014): Benefits and Costs of the Conflict and Violence Targets for the Post-2015 Development Agenda. Working paper. Copenhagen Consensus Center.

Finansdepartementet (2015a): Produktivitet – grunnlag for vekst og velferd. Produktivitetskommisjonens første rapport. NOU 2015: 1.

Finansdepartementet (2015b): Prop. 1 S Tillegg 1 (2015–2016) – Endring av Prop. 1 S (2015–2016) Statsbudsjettet 2016.

Finansdepartementet (2015c): Skatter, avgifter og toll 2016 (økt antall asylankomster). Foreløpig utgave. Prop. 1 LS (2015-2016).

Finansdepartementet (2015d): Strategi for boligmarkedet i 2015.

Finansdepartementet (2016): Ved et vendepunkt – fra ressursøkonomi til kunnskapsøkonomi. Produktivitetskommisjonens andre rapport. NOU 2016: 3.

Finanstilsynet (2015): Finansielt utsyn 2015. Pressekonferanse 22. april 2015. http://www.finanstilsynet.no/PageFiles/ 45491/Presentasjon_Finansielt_ utsyn_2015.pdf?epslanguage=no

FNs konvensjon om barnets rettigheter (Barnekonvensjonen) http://www.fn.no/ FN-informasjon/Avtaler/ Menneskerettigheter/FNs-konvensjon-om- barnets-rettigheter-Barnekonvensjonen.

FNs bærekraftsmål (2015): http://www.fn.no/ Tema/FNs-baerekraftsmaal/ Dette-er-FNs-baerekraftsmaal.

Folkehelseinstituttet (2014a): Psykisk helse hos barn og unge – Folkehelserapporten 2014.

Folkehelseinstituttet (2014b): Skadebildet i Norge. Rapport 2014. 2.

Folkehelseinstituttet (2015): Psykiske plager og lidelser hos barn og unge http://www.fhi.no/ artikler/?id=84062. Nettpublisert artikkel, 22.februar 2015.

Folkhälsomyndigheten (2014): Föräldrastöd – är det värt pengarna? Hälsoekonomiska analyser av föräldrastödsprogram.

Folkestad, B., Christensen, D. A., Strømsnes, K. og Selle, P. (2015): Frivillig innsats i Noreg 1998–2014. Bergen/Oslo: Senter for forskning på sivilsamfunn og frivillig sektor, Rapport 4/2015.

Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1973): Barnefamilienes levekår St.meld. nr. 117 (1972–73).

Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1981): Om noen familiepolitiske spørsmål St.meld. nr. 25 (1981–82).

Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1985): Om familiepolitikken St.meld. nr. 29 (1984–85).

Foreldreskapsundersøkelsen 2015. TNS Gallup. På oppdrag fra Bufdir.

Franson, E., Bergström, M. og Hjern, A. (2015): Barn i Växelvis boende – en forskningsöversikt. Chess Centre for Health Equity Studies.

Frøyland, L. R. og Gjerustad, K. (2012): Vennskap, utdanning og framtidsplaner: Forskjeller og likheter blant ungdom med og uten innvandrerbakgrunn i Oslo. NOVA rapport 5/12.

Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon (2015): Alternativ rapport til FN-komiteen for rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Første CRPD-rapportering fra sivilt samfunn i Norge.

Futsæter, K.-A. (2015): Medieutviklingen: Fra de store medietrendene til wearables & The Internet of Things (IOT). Innlegg på: Folks medievaner og uvaner, 17.sept 2015.

Gjestad, G. H. (2015): Storbarnsliv. Om å vokse opp med barn. Forlaget Oktober.

Grunnloven

Gulbrandsen, W. (2013): «Foreldrekonflikter etter samlivsbrudd: En analyse av samspill og kilder til det fastlåsende». Tidsskrift for Norsk Psykologforening. Nr 6, 2013.

Gärtner, K. og Heggland, J. E. (2013): Adopterte barn, ungdom og voksne: en kunnskapsoppsummering om kognitiv kompetanse, psykisk helse og bruk av helsetjenester. Folkehelseinstituttet, Rapport 2013: 8.

Halrynjo, S. og Kitterød, R. H. (2015): Fedrekvoten – norm for fedres permisjonsbruk i Norge og Norden. En litteraturstudie. Institutt for samfunnsforskning.

Hansen, M. W. (2009): Små barn og samlivsbrudd, en kvalitativ studie av aktive tiltak i barnehagen. Masteroppgave, Universitetet i Stavanger.

Hansen, T. (under arbeid) Aldring og velvære: mestringsbetingleser for eldre i Norge. NOVA-rapport.

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2012a): Likestilling hjemme, NOVA Rapport 8/12.

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2012b): «The age and subjective well-being paradox revisited: a multidimensional perspective», Norsk Epidemiologi. Vol. 22.

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2015): «Late-Life Loneliness in 11 European Countries: Results from the Generations and Gender Survey», Social Indicators Research, Volume 124.

Hart, R., Rønsen, M. og Syse, A. (2015): Hvem velger å få (flere) barn? En analyse av fødselssannsynligheter i Norge de siste 15 årene. Økonomiske Analyser 4/2015.

Haugen, G. M. D., Dyrstad, K. og Ådnanes M. (2015): Barns innflytelse på samværsordninger og bosted. Barns samvær og bosted i familier der foreldrene ikke bor sammen. SINTEF rapport A26769.

Haugset, A. og Sivertsen, H. (2014): Åpne barnehager i Norge – En kartlegging av omfang og organisering. Trøndelag forskning og utvikling, Arbeidsnotat nr.: 2014:5.

Havnen, K. J. S. og Christiansen, Ø. (2014): Kunnskapsstatus om familieråd – Erfaring og effekter, Uni Research Helse (RBKU Vest). På oppdrag fra Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet.

Helde, I. og Nossen, J. P. (2016): «Sykefravær blant gravide 2001–2014». Arbeid og Velferd 2016:1.

Helse- og omsorgsdepartementet (2013): Morgensdagens omsorg. Meld. St. 29 (2012–2013).

Helse- og omsorgsdepartementet (2015a): Folkehelsemeldingen – Mestring og muligheter. Meld. St. 19 (2014–2015).

Helse- og omsorgsdepartementet (2015b): Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet. Meld. St. 26 (2014–2015).

Helse- og omsorgsdepartementet (2015c): Opptrappingsplanen for rusfeltet (2016–2020) Prop. 15 S (2015–2016).

Helse- og omsorgsdepartementet (2015d): Rett til kjønn – helse til alle kjønn. Utredning av vilkår for endring av juridisk kjønn og organisering av helsetjenester for personer som opplever kjønnsinkongruens og kjønnsdysfori. Rapport.

Helsedirektoratet (2013): Barn og unge med nedsatt funksjonsevne – hvilke rettigheter har familien? IS-nummer: IS-1298.

Helsedirektoratet (2014): Personskadedata 2013. Norsk Pasientregister. Rapport 06/2014.

Helsedirektoratet (2015): Assistert befruktning. https://helsedirektoratet.no/bioteknologi/ assistert-befruktning

Helsedirektoratet (2016): Prinsipper for tiltaksutforming.

Helsedirektoratet og Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2014): Gjennomgang av kunnskaps- og kompetansesentre utenfor spesialisthelsetjenesten. Delrapport 2.

Herlofson, K. og Daatland, S. O. (2015): Kunnskapsstatus om generasjonsforskning – kortversjon. Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring. Vedlegg 1.

Holthe, M. E. G., Hauge, M. I. og Myhre, M. C. (2016): Seksuelle overgrep mot barn og unge med innvandrerbakgrunn: En undersøkelse av forekomst og erfaring i hjelpeinstansene. Oslo: Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, Rapport 1/2016.

Hovdhaugen, E. (1976): Ekteskap og kjønnsmoral i norsk historie. Oslo, Samlaget.

ILO-konvensjon nr. 156 av 1981 om Like muligheter og lik behandling for kvinner og menn i arbeidslivet – Arbeidstakere med familieforpliktelser.

ILO- konvensjon nr. 169 av 1989 om urbefolkninger og stammefolk i selvstendige stater. Vedtatt 27.06.1989.

Innst.O.nr.64 (2002–2003): Innstilling fra familie- kultur- og administrasjonskomiteen om lov omendringer i lov 17. juli 1992 nr. 100 om barneverntjenester (barnevernloven) og lov 19. juni 1997 nr. 62 om familievernkontorer (familievernkontorloven) mv.

Innst 357 S (2010–2011): Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om representantforslag fra stortingsrepresentantene Arve Kambe, Linda C. Hofstad Helleland og Torbjørn Røe Isaksen om en endring av barnelova angående foreldres plikt til å betale tilskudd for myndige barn som flytter ut av hjemmet.

Innst. 477 S (2012–2013): Innstilling fra helse- og omsorgskomiteen om morgendagens omsorg.

Innst. 14 S (2014–2015): Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om bevilgninger på statsbudsjettet for 2015, kapitler under Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Kulturdepartementet og Kunnskaps-departementet (rammeområde 2 og 3).

Innst. 276 S (2014–2015): Innstilling fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen om representantforslag fra stortingsrepresentantene Hans Olav Syversen, Hans Fredrik Grøvan, Geir S. Toskedal og Anders Tyvand om å iverksette en handlingsplan mot antisemittisme.

Innst. 333 S (2014–2015): Innstilling fra kommunal- og forvaltningskomiteen om kommunereformen – nye oppgaver til større kommuner. Meld. St. 14 (2014–2015).

Innst. 367 S (2014–2015): Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om representantforslag fra stortingsrepresentantene Lene Vågslid, Christian Tynning Bjørnø, Tove Karoline Knutsen, Stine Renate Håheim, Lise Christoffersen, Sonja Mandt og Knut Storberget om kvalitet i krisesentertilbudet.

Innst. 380 S (2014–2015): Innstilling fra helse- og omsorgskomiteen om Folkehelsemeldingen – Mestring og muligheter. Meld. St. 19 (2014–2015).

Innst. 14 S (2015–2016): Innstilling fra familie- og kulturkomiteen om bevilgninger på statsbudsjettet for 2016, kapitler under Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Kulturdepartementet og Kunnskapsdepartementet (rammeområde 2 og 3).

Integrerings- og mangfoldsdirektoratet (2011): Ikke bare tvangsekteskap. Sluttrapport fra IMDi’s arbeid med handlingsplan mot tvangsekteskap 2008–2011. Artikkelsamling.

Integrerings- og mangfoldsdirektoratet (2014): Integreringsbarometeret 2013/14.

Jacobsen, E. og Slettemeås, D. (2014): Om framtidens forbruksvaner – et 30 års perspektiv. Statens Institutt for Forbruksforskning, Fagrapport nr. 1-2014.

Jensen, A. M. (2015): «Det barnefrie valget», Aftenposten, 21.august.

Jonassen, W. og Sandmoe, A. (2012): Overgrep mot eldre i Norge – erfaringer og løsningsstrategier. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, Rapport 3/2012.

Justis- og beredskapsdepartementet (2014a): Et liv uten vold. Handlingsplan mot vold i nære relasjoner 2014–2017.

Justis- og beredskapsdepartementet (2014b): Handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme.

Justis- og beredskapsdepartementet (2015a): Endringer i politiloven mv. (trygghet i hverdagen – nærpolitireformen). Prop 61 LS (2014–2015).

Justis- og beredskapsdepartementet (2015b): Endringer i straffeloven og straffeprosessloven (personforfølgelse, forberedelse til tvangsekteskap mv.) Prop. 42 L (2015–2016).

Justis- og beredskapsdepartementet (2016): Endringer i forvaltningsloven. Prop 65 L (2015–2016).

Justitie- och migrationsdepartementet (2016): Olika vägar till föräldraskap. SOU 2016:11.

Kaur, R. (2013): Økonomi og levekår for ulike lavinntektsgrupper. SSB, Rapport 2013: 61.

Kavli, H. C. og Nadim, M. (2009): Familiepraksis og likestilling i innvandrede familier. Fafo-rapport 2009:39.

Keilman N. (2015): Fødsler og fruktbarhet i Norge. Universitetet i Oslo. Vedlegg 2.

Kittelsaa, A. og Tøssebro, J. (2014): «Foreldrenes erfaringer med hjelpeapparatet», I: Tøssebro, J. og Wendelborg, C. (Red.), Oppvekst med funksjosnhemming – familie, livsløp og overganger. Gyldendal.

Kitterød, R. H. (2013): «Mer familiearbeid og mindre jobb blant småbarnsfedre». I: Brandth, B. og Kvande, E. (red): Fedrekvoten og den farsvennlige velferdsstaten. Universitetsforlaget.

Kitterød, R. H., Lyngstad, J., Lidén, H. og Wiik, K. Aa. (2015): Praktiseres delt bosted for barn av andre foreldregrupper enn før? SSB, rapporter 2015/3.

Kjøbli, J., Hukkelberg, S. og Ogden, T. (2013): «A randomized trial of group parent training: reducing child conduct problems in real-world settings»,I: Behaviour Research and Therapy, 51(3).

Kjøbli, J. og Ogden, T. (2012): «A randomized effectiveness trial of Brief Parent Training in primary care settings», Prevention Science, 13(6).

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2011): Rom for alle- En sosial boligpolitikk for framtiden. NOU 2011: 15.

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2014): Bolig for velferd. Nasjonal strategi for boligsosialt arbeid (2014–2020).

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2015a): Assimilering og motstand — Norsk politikk overfor taterne/romanifolket fra 1850 til i dag. NOU 2015: 7.

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2015b): Kommunereformen – nye oppgaver til større kommuner. Meld. St. 14 (2014–2015).

KORA (2013): Tidlig opsporing af børn i en socialt utsat position. Det Nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyser og Forskning, København.

Kruse, A. E. og Bergman S. (2014): Overgrep mot kvinner med nedsatt funksjonsevne – en kunnskapsoversikt. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, Rapport 4/2014.

Kummen, T. (2015): Familievernets historie. Upublisert manus, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet.

Kunnskapsdepartementet (2010): Mangfold og mestring — Flerspråklige barn, unge og voksne i opplæringssystemet. NOU 2010: 7.

Kunnskapsdepartementet (2013): Framtidens barnehage. Meld. St. 24 (2012–2013).

Kunnskapsdepartementet (2015a): Prop. 1 S (2015–2016).

Kunnskapsdepartementet (2015b): Å høre til – Virkemidler for et trygt psykososialt skolemiljø. NOU 2015: 2.

Kunnskapsdepartementet (2016a): Fra utenforskap til ny sjanse. Samordnet innsats for voksnes læring. Meld. St. 16 (2015–2016).

Kunnskapsdepartementet (2016b): Tid for lek og læring. Bedre innhold i barnehagen. Meld. St. 19 (2015–2016).

Lappegård, L. og Dommermuth, L (2015): Hvorfor faller fruktbarheten i Norge, SSB, Økonomiske analyser 4/2015.

Lavik, R. og Borgeraas, E. (2015): Forbrukstrender 2015, SIFO, prosjektnotat nr. 5–2015.

Lidén, H., Bredal, A. og Hegstad, E. (2015): Framgang – Andre delrapport i følgeevalueringen av handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet 2013–2016. Oslo: Institutt for samfunnsforskning, rapport 2015:10.

Lidén, H., Bredal, A. og Reisel, L.(2014): Transnasjonal oppvekst – om lengre utenlandsopphold blant barn og unge med innvandrerbakgrunn, Institutt for samfunnsforskning, Rapport 2014:05.

Livingstone, S., Haddon, L., Görzig, A. og Ólafsson, K. (2011): Risk and safety on the internet. The perspective of European children. Full findings from the EU Kids Online survey of 9–16 year olds and their parents. EU Kids Online. London, London School of Economics and Political Science.

Lov 8. april 1981 nr. 7 om barn og foreldre (barnelova).

Lov 19. juni 1997 nr. 62 om familievernkontorer med seinere endringer.

Lov av 17. juli 1998 nr. 61 om grunnskolen og den vidaregåande opplæringa (opplæringslova).

Lov av 21. mai 1999 nr. 30 om styrking av menneskerettighetenes stilling i norsk rett (menneskerettsloven).

Lov 6. juni 2014 nr. 19 om stans i utbetalinga av offentlege ytingar og barnebidrag når ein av foreldra har bortført eit barn til utlandet.

Lyngstad, J., Kitterød, R. H. og Nymoen, E. H. (2014): Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012, Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. SSB Rapporter 2014/2.

Lyngstad, J., Kitterød, R. H., Lidén, H. og Wiik, K. Aa. (2015): Hvilke fedre har liten eller ingen kontakt med barna når foreldrene bor hver for seg? SSB, rapporter 2015/2.

McClimans, E. L., Aune, H, og Ranheim, M. R. (2014): Utredning av behovet for et utvidet vern mot diskriminering på grunn av alder. Økland & Co, PricewaterhouseCoopers AS.

Medietilsynet (2014): Barn og medier 2014.

Mehlsen, C. (2015): «Familiens betydning», I: Bureauet/Dagbladet Information, Faktalink.dk, januar 2015, http://www.faktalink.dk/ titelliste/familien-under-forandring/ familiens-betydning.

Miljødirektoratet (2014): Beregning av kommunale avfallsgebyr. Veileder M-258.

MOBA-Den norske mor og barn-undersøkelsen http://www.fhi.no/studier/den-norske-mor- og-barn-undersokelsen.

Mortensen, Ø. og Thuen, F. (2007): Kunnskapsstatus om forskning på modeller for samlivskurs. Rapport til Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet. Hemil-rapport nr. 1/07.

Myhre, M., Thoresen, S. og Hjemdal, O. K. (2015): Vold og voldtekt i oppveksten. En nasjonal intervjuundersøkelse av 16- og 17-åringer. Rapport 1/2015 NKVTS.

Mørk, E. (red.) (2006): Aleneboendes levekår. Statistiske analyser, nr. 81, Statistisk sentralbyrå.

Nasjonalt senter for flerkulturell opplæring (2011): Hjem-skole samarbeid. Rapport fra prosjekt 2009–2011, NAFO/Høgskolen i Oslo.

Nationen (2014): «Flere enslige – flere ferdigmiddager», Nationen 9.9.2014.

Nergård, V. (2005): Slekt og rituelt slektskap i samiske samfunn – Innspill til en psykodynamisk forståelse av sosialisering. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Oslo.

Nilsen, W., Skipstein, A., og Gustavson, K. (2012): Foreldrekonflikt, samlivsbrudd og mekling: konsekvenser for barn og unge. Folkehelseinstituttet, Rapport 2012:2.

Noack, T. og Lyngstad, T. H. (2012): «Samlivsrevolusjonen», I: Ellingsæter A. L. og Widerberg K. (red.): Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver. Gyldendal Akademisk, Oslo.

Nussbaum, M. C. (2000): Women and Human Development: The Capabilities Approach. Cambridge University Press.

Nymoen, E. H., Kitterød, R. H. og Lyngstad, J. (2014): Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012, Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. SSB Rapporter 2014/2.

Odden, G., Ryndyk, O. og Ådna, G. M. (2015): Minoritetsfamiliers tanker om og erfaring med familierådgivning innad i og utenfor familien. Et samarbeidsprosjekt mellom Stiftelsen Kirkens Familievern og Senter for interkulturell kommunikasjon. SIK-rapport 2015:4.

OECD (2015a): In It Together – Why Less Inequality Benefits Us All.

OECD (2015b): Indicators of Immigrant Integration 2015,Settling In.

OECD (2015c): Skills Outlook 2015: Youth, Skills and Employability.

Olsvik, V. M. (2010): Overgrep mot kvinner med nedsatt funksjonsevne en kunnskapsoversikt. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress.

Ormhaug, S. M., Jensen, T. K., Hukkelberg, S. S. m.fl. (2012): «Traumer hos barn – blir de gjemt eller glemt? Kartlegging av traumatiske erfaringer hos barn og unge henvist til BUP», Tidsskrift for Norsk Psykologforening, 49(3).

Oslo Economics (2016): Utredning av kostnader og nytte av et vern mot aldersdiskriminering utenfor arbeidslivet. Utarbeidet for Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

Oslo kommune, Utdanningsetaten, (2015): Årsrapport 2014 for Forsøk med gratis kjernetid i AKS Mortensrud.

Politisk plattform for en regjering utgått av Høyre og Fremskrittspartiet. 16. oktober 2013.

Poppe, C. (2015): Økonomisk rådgivning på nett. SIFO, Oppdragsrapport nr.5 2015.

Proba samfunnsanalyse (2015): Forsøk med gratis deltidsplass i AKS – delrapport 1 i følgeevalueringen. Rapport 2015–06.

Rambøll AS (2012): Analyse af de økonomiske konsekvenser på området for udsatte børn og unge Rapport til Social- og Integrationsministeriet, mars 2012.

Rambøll AS (2013): Robuste samliv. Forskningsoppdrag om kunnskapsstatus og evalueringsverktøy av foreldrestøttende tiltak i Norden. Rapport. På oppdrag fra Bufdir.

Rambøll AS (2014): Oppgave- og finansieringsansvaret for det samlede tilbudet til utsatte sped og småbarn. Rapport. På oppdrag fra Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet.

Rege, M., Telle, K. og Votruba, M. (2007): Plant Closure and Marital Dissolution. Discussion papers No. 514, September 2007. Statistics Norway, Research Department.

Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2011 Dokument 1 (2012–2013).

Røsand, G.-M. B. (2011): Relationship satisfaction, emotional distress, and relationship dissolution: A population-based study on pregnant women and their partners. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Oslo.

Røsand, G.-M. B. (2016): «Parforholdets betydning for psykisk helse hos voksne og barn». i: Holme, H., Olavesen, E. S., Valla, L. og Hansen, M. B. (2016): Helsestasjonstjenesten – Barns psykiske helse og utvikling. Oslo, Gyldendal.

Røsand, G-M. B, Slinning, K., Eberhard-Gran, M., Røysamb, E. og Tambs. K. (2011): «Partner relationship satisfaction and maternal emotional distress in early pregnancy», BMC Public Health 2011, 11:161.

Safeguarding of Vulnerable Adults http://www.rcht.nhs.uk/DocumentsLibrary/ RoyalCornwallHospitalsTrust/Clinical/ SafeguardingAdults/SafeguardingAdults.pdf.

Sametinget (2015): Sametingets årsmelding 2014. https://www.regjeringen.no/contentassets/ 5565cb2a21c64ac2bdbb8cacb996f53d/ arsrapport_sametinget_2014.pdf

Sandberg, K. (1990): Barnets beste: om barnefordeling, rettspraksis og rettferdighet. Ad Notam 1990.

Sandbæk, M. og Pedersen A. W. (red.) (2010): Barns og unges levekår i lavinntektsfamilier. En panelstudie 2000–2009. Rapport nr. 10/10. Oslo: NOVA.

Sandnes, T. (2015): Familieinnvandring til Norge 1990–2014 – flere familiegjenforeninger enn nye ekteskap. SSB-artikkel. Publisert 19. oktober 2015.

Sandvin, J. T. (2014) «Utviklingshemmet av hvem?». I: Ellingsen, K. E. (red.) Utviklingshemming og deltakelse.

Sherr, L., Skar, A-M. S., Clucas, C., von Tetzchner, S. og Hundeide, K. (2014): «Evaluation of the Parental guidance program», European Journal of Developmental Psychology, vol. 1. http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/ PMC4095876/.

SIFO (2015): SIFOs Referansebudsjett for forbruksutgifter 2015. http://www.sifo.no/files/ Referansebudsjett2015PDF.pdf.

Skjørten, K. (2005): Samlivsbrudd og barnefordeling. Gyldendal Akademisk.

Skjørten, K. (2014a): «Betydningen av etnisitet og kultur i foreldretvister om bosted og samvær», I: Hellum, A. og Köhler-Olsen, J. (red.) Like rettigheter – ulike liv: Rettslig kompleksitet i kvinne-, barne- og innvandrerperspektiv. Gyldendal Juridisk.

Skjørten, K. (2014b): «Foreldretvister – økt vektlegging av barns synspunkter», Tidsskrift for familierett, arverett og barnevernrettslige spørsmål, nr. 2.

Skjørten, K., Barlinhaug, R. og Liden, H. (2007): Delt bosted for barn. Gyldendal Akademisk.

Skoglund, A., Svenvall, A. T., Paulsen, M. og Lien, I. (2008): Religiøse grupper og bruddprosesser. Kunnskapsstatus, erfaringer og hjelpebehov. Oslo, NKVTS-rapport 2008:3.

Socialdepartementet (2009): Föräldrastöd – en vinst för alla. Nationell strategi för samhällets stöd och hjälp till föräldrar i deras föräldraskap. ID-nummer: SOU 2008:131.

Solheim J. (2012): «Den nordvesteuropeiske modellen. Familie og hushold i historisk og komparativt perspektiv», I: Ellingsæter A. L. og Widerberg K. (red.): Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver. Gyldendal Akademisk, Oslo.

Sosial- og helsedepartementet (1995): Plan for helse- og sosialtjenester til den samiske befolkning i Norge. NOU 1995: 6.

SSB (2010): Analyse av tidsbruksundersøkelsen 2010. På oppdrag fra BLD.

SSB (2012): Folke- og boligtellingen 2011. Statistisk sentralbyrå.

SSB (2013a): Forbruksundersøkelsen, 2012. Publisert 17. desember 2013.

SSB (2013b): Småbarnsfedre og -mødre bruker omtrent like mye tid samlet på jobb og i hjemmet.

SSB (2014a): Familier og husholdninger 1. januar 2014. Publisert 12.12. 2014.

SSB (2014b): Økonomiske analyser, 4/2014.

SSB (2015a): Arbeidskraftundersøkelsen, 2. kvartal 2015. Publisert 2. september 2015.

SSB (2015b): Barnevern 2014. Publisert 9. juli 2015.

SSB (2015c): Ekteskap og skilsmisser 2014. http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/ ekteskap.

SSB (2015d): Familieinnvandring og ekteskapsmønster 1990–2013 SSB rapport 2015/23.

SSB (2015e): Familievern, 2014. (Publisert: 27. oktober 2015).

SSB (2015f): Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger, 2014. Publisert 16. desember 2015.

SSB (2015g): Innvandrere etter innvandringsgrunn, 1. januar 2015. Publisert: 18. juni 2015.

Staksrud, E. (2013): Digital mobbing.Hvem, hvor, hvordan, hvorfor – og hva kan voksne gjøre? Oslo, Kommuneforlaget.

Stefansen, K., Gundersen, T. og Bakketeig, E. (2012): Barnehusevalueringen 2012,Delrapport 2 -En undersøkelse blant barn og pårørende, jurister og politifolk, samt ledere og ansatte. Nova rapport nr. 9/12.

Stiklestad, S. S. (2012): Planlagte lesbiske familier – kontroverser og kunnskap. Doktorgradsdavhandling. NTNU 2012:23.

STIRstudien (Safeguarding Teenage Intimate Relationships) http://stiritup.eu/

Storjord, M. (2009): Samiske barnehagers historie.

Strandbu, A. og Thørnblad, R. (2015): «Hva står på spill? – Barns deltakelse og budskap i mekling», Fokus på familien 2015:4.

Størksen, I. (2006): Parental Divorce: Psychological Distress and adjustment in adolescent and adult offspring. Doktorgradsavhandling. Psykologisk Institutt, Universitetet i Oslo.

Størksen, I. (2012): Barn og samlivsbrudd: veileder for ansatte i barnehagen: En del av materialet «Ett barn – to hjem», Pedlex forlag.

Takle, S. (1991): Familievernet i Norge. En utredning på oppdrag fra Barne- og familiedepartementet.

Thoresen, S. og Hjemdal O. K. (red.) (2014): Vold og voldtekt i Norge. En nasjonal forekomststudie av vold i et livsløpsperspektiv. Rapport NKVTS, 1 /2014.

Thorsen, K. og Grassman, E. J. (red.) (2012): «Mennesker med utviklingshemning og livsberetninger om livsløp og aldring», I: Grassman, E. J. og Thorsen, K.: Livsløp med funksjonshemming. Cappelen Damm Akademisk.

Trætteberg, H. D. og Sivesind, K. H. (2015): Ideelle organisasjoners særtrekk og merverdipå helse- og omsorgsfeltet. Senter for forskning på sivilsamfunn og frivillig sektor.

Tøssebro, J., Midjo, T., Paulsen, V. og Berg, B. (2014): Foreldre med kognitive vansker i møte med barnevernet. NTNU Samfunnsforskning, Rapport, ISBN/ISSN: 978-82-7570-383-3.

Tøssebro, J. og Wendelborg, C. (red.) (2014): Oppvekst med funksjonshemming – familie, livsløp og overganger. Gyldendal.

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

Utdanningsdirektoratet (2011): Barn som ikkje møter på skolen – Rettleiar for skolar og skoleeigar. http://www.udir.no/Regelverk/ Finn-regelverk-for-opplaring/Finn-regelverk- etter-tema/Skoleeiers-ansvar/Barn-som-ikke- moter-pa-skolen---Veileder-for-skoler-og-skole eier/

Utdanningsdirektoratet (2013): Samarbeidet mellom hjem og skole. http://www.udir.no/ Laringsmiljo/Bedre-laringsmiljo/Hjem-skole- samarbeid/Samarbeidet-mellom-hjem-og- skole/.

Van der Kolk, B. A. (2003): «The neurobiology of childhood trauma and abuse», Child and Adolescent Psychiatric Clinics of North America 12,(2).

Vatnar, B. S. (2015): Partnerdrap i Norge 1990–2012. En mixed methods studie av risikofaktorer for partnerdrap. OUS, Kompetansesenter for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri.

Viblemo, T. E., Gleinsvik, A., Meltevik, S. og Vestergaard, M. (2015): Organisering, effektivitet og rettssikkerhet. Evaluering av fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker. Oxford Research/AFI/Proba Samfunnsanalyse. På oppdrag for Barne,- likestillings- og integreringsdepartementet.

Vista Analyse (2012): Samfunnsøkonomiske kostnader av vold i nære relasjoner. Rapport 2012/41.

Vaage O. F. (2012): Tidene skifter. Tidsbruk 1971–2010. Statistiske analyser 125. SSB 2012.

Westergaard-Kabelmann, J. (2011): De nye besteforældre. Københavns Universitet.

Wiik, K. Aa., Seierstad, A. og Noack, T. (2012): Fra registrert partnerskap til ny ekteskapslov: Nye grupper og mindre skilsmisserisiko? SSB, 2012.

Wiik, K. Aa., Kitterød, R. H., Lyngstad, J. og Lidén, H. (2015): Samarbeid mellom foreldre som bor hver for seg. SSB, rapporter 2015/1.

Winokur, M., Holtan, A. og Valentine, D. (2008): «Kinship care for the Safety, Permanency and well-being of Children removed from the home for maltreatment», Campbell Systematic Reviews 2008:16.DOI:10.4073/csr.2009.1

Winokur, M., Holtan, A., og Batchelder, K.E. (2014): «Kinship care for the safety, permanency, and well-being of maltreated children Updated», Cochrane Database of Systematic Reviews 2014, Issue 1.

Winsvold, A., Føleide, H. M. og Gundersen, T. (2016): Familiestøttende tiltak for barn og familier for å forhindre eller begrense konsekvensene av vedvarende familiekonflikt. Norges Forskningsråd, Temanotat.

Øia, T. (2012): Ung i Oslo 2012. Nøkkeltall, NOVA Notat 7/12.

Ådnanes, M., Haugen, G. M. D., Jensberg, H., Rantalaiho, M. og Husum, T. L. (2011): Evaluering av mekling etter barnelov og ekteskapslov. Sintef-rapport A 20162 2011.

Aalen, I. (2015): Sosiale medier. Fagbokforlaget.

Aarset, M. F. (2015): Hearts and roofs. Family, belonging, and (un)settledness among descendants of immigrants in Norway. Doktorgradsavhandling, Sosialantropologisk institutt, UiO.

Aas, G. (2014): Politiet og familievolden. Oslo,Universitetsforlaget.

Aas, G. (2015): Overgrep mot eldre i nære relasjoner og politiets rolle. PHS forskning 2015:4. Politihøgskolen.

Vedlegg 1
Kunnskapsstatus om generasjonsforskning

Katharina Herlofson og Svein Olav Daatland

Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring (NOVA)

Oslo, 2015

Forord

På oppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har NOVA utarbeidet en kunnskapsstatus om generasjonsforskning. Kunnskapsstatusen oppsummererer foreliggende norsk og internasjonal forskning om samholdet mellom familiegenerasjoner, samt identifiserer ulike kunnskapshull og behov for mer forskning.

Dette vedlegget er en forkortet utgave. For fullstendig versjon med referanseliste, se NOVA rapport 2/16.

Introduksjon: familien i livet og samfunnet

Familien er samfunnets grunnenhet, der livet starter og slutter. Vi fødes inn i familien og forlater den først ved døden, og er på sett og vis en del av familien også deretter, som minner hos gjenlevende og som kilde til identitet og uttrykk for hvem vi er og hvor vi kommer fra. Det er gjennom familien vi får dekket våre grunnleggende behov som mindreårige, det er via familien vi innlemmes og integreres i samfunnet, og det er familien som i bokstavelig forstand er våre nærmeste også ved graven. Dette er evige og universelle oppgaver som alle samfunn til alle tider må finne ordninger for: Tilhørighet og tilknytning til nære andre, utveksling av hjelp, tjenester og forpliktelser mellom generasjoner, fornyelse av familier og samfunn. Nye generasjoner legges til og overtar etter hvert for de gamle som har gått foran. Oppgavene er nok de samme, men de kan forvaltes på mange og ulike måter, med variasjon over tid og land. Variasjoner både hva struktur og funksjoner angår: Hvem som utgjør familien, hvilke rettigheter og plikter som knytter seg til familierelasjonene, og hvilke oppgaver – funksjoner – som familien og familierelasjonene har i storsamfunnet.

Så langt er det kjernefamilien bestående av mor, far og mindreårige barn som er gitt mest oppmerksomhet i så vel forskning som politikk. Dette til tross for at flertallet av befolkningen lever storparten av livet i familier med minst tre generasjoner. Forlengelsen av livet og aldringen av befolkningen har resultert i at generasjonsrelasjoner er mer langvarige enn noensinne. Stadig flere foreldre og barn lever femti år eller mer av sine liv sammen, og det er ikke lenger uvanlig at besteforeldre og barnebarn får mer enn tretti år sammen. En økende andel lever deler av livet i familier med fire generasjoner eller mer.

Tesen om at familien er redusert til en isolert kjernefamilie i det moderne samfunnet, med svake bånd til eldre generasjoner, som Talcott Parsons (1955) fremsatte for seksti år siden, ser ut til å være både overilet og overdrevet. Andre institusjoner har riktignok overtatt noen av familiens kjerneoppgaver, så som barnehager og skoler, arbeidsliv og velferdsstat. Generasjonsfamilien står likevel sentralt også i moderne menneskers liv og kan vanskelig erstattes fullt og helt av formelle organisasjoner. Besteforeldre hjelper til med pass av barnebarn. Voksne barn – mange selv eldre av år – bidrar til omsorgen for eldre foreldre. Både selskap, trøst og penger flyter fortsatt mellom generasjonene, først fra eldre til yngre generasjoner og siden fra yngre til eldre. Hva er det så som får folk til å holde sammen i familier, og hvordan henger familierelasjoner sammen? Hva forventes av de ulike familiegenerasjonene og hva betyr de for hverandre? Er familien i krise og generasjonene i konflikt? Hva sier forskningen på området? Hva er myter og hva er realiteter?

I diskusjonen av disse spørsmålene tar vi utgangspunkt i at mennesker inngår i sosiale nettverk der behov hos nære andre kan være like påtrengende som egne behov. Behov som ses hos fremmede kan vekke en allmenn forpliktelse om å hjelpe mennesker i nød, men styrken og formen av forpliktelser varierer med hvor nær og nærstående den andre er. Foreldre, barn, besteforeldre og barnebarn er sammen med partneren de nærmeste og viktigste når behovene melder seg. I noen deler av livet er de til hjelp, i andre kanskje mer til besvær. For å vurdere form og grad av samhold innenfor familien trenger vi først et bilde av familiestrukturen – hvilke relasjoner og mønstre som preger dagens familier. Dernest ser vi nærmere på innholdet – kvaliteten – av disse relasjonene: Er båndene tette eller fjerne, sterke eller svake, preget av samhold eller strid?

Demografisk bakteppe: familierelasjoner i aldrende samfunn

Befolkningsstrukturen i Norge har i løpet av de siste hundre årene endret seg fra å se ut som en pyramide til å fremstå mer løkformet. Levealderen har økt så å si uavbrutt, med unntak av krigsårene, mens fødselstallene har gått ned. Balansen mellom barn og gamle har derfor endret seg betydelig. I 1950 var det 40 personer i alderen 65 år og eldre per 100 barn under 15 år. I 2000 hadde dette tallet steget til 76, og om ikke så mange årene vil det være omtrent like mange eldre (65+) som barn (0–14 år). Framskrivinger viser at dette vil skje rundt 2022–2023 (FN 2015).

Den demografiske utviklingen dreier seg ikke om noen kortvarig (eldre)bølge, men om en varig endring av befolkningens sammensetning. På lengre sikt kan kanskje økt migrasjon bidra til en gunstigere aldersbalanse, men uansett: En eldre befolkning har kommet for å bli i overskuelig framtid, og oppgaven blir å legge til rette liv og samfunn deretter. Det bør imidlertid legges til at aldringen av befolkningen i Norge er moderat sammenliknet med land lengre sør og øst, så som Tyskland, Italia og Japan. Når Norge også har bedre økonomiske forutsetninger enn mange andre land, skulle vi også ha bedre forutsetninger enn de fleste for å tilpasse oss de nye realitetene.

Befolkningsendringene med en økende andel eldre og en synkende andel barn gjenspeiles på familienivå: Gjennomsnittsparet har i dag flere foreldre enn barn (Preston 1984), og små barn har som regel flere besteforeldre enn søsken (Jensen m.fl. 2004). Hele 40 prosent av norske 10–12 åringer har alle fire besteforeldre i live (Hagestad 2006a). Familiedemografen Peter Uhlenberg (2005) har for USAs vedkommende beregnet at andelen tiåringer med fire besteforeldre ble så godt som syvdoblet fra 1900 til 2000 – fra 6 til 41 prosent. Selv blant trettiåringer er det nå vanlig å ha minst en av besteforeldrene i live. Data fra den norske studien av livsløp, aldring og generasjon (NorLAG) viser at over halvparten av 30–34-åringer fortsatt har minst en besteforelder og at en av fire fremdeles er barnebarn når de runder 40 år. Varigheten av relasjonen mellom foreldre og barn har også økt betydelig. Det er i dag vanligere å ha foreldre enn å være foreldreløs når man er i femtiårene. 56 prosent i alderen 50 til 59 år har fortsatt en eller begge foreldre og omkring en tredjedel opplever å kunne feire 60-årsdagen med minst en av foreldrene i live. Dette betyr at vi tilbringer langt flere år sammen med våre foreldre som voksne enn vi gjør som mindreårige barn og flere år som foreldre til voksne barn enn til småbarn. Stadig flere opplever å ha foreldre som fortsatt lever når de selv blir besteforeldre. Og en økende andel har fortsatt besteforeldre når de selv får barn. Ja, noen har også oldeforeldre.

Generasjonsmønstre over livsløpet

Figur 1.1 illustrerer noe av variasjonsbredden i norske generasjonsfamilier. Strukturer med tre generasjoner er alt i alt den vanligste familiekonstellasjonen i storparten av livsløpet. Hvor mange som tilhører familier med to, tre, fire eller flere generasjoner er langt på vei avhengig av egen alder. I trettiårene er forholdsvis mange (omtrent en tredjedel) lokalisert i en fire-generasjonsfamilie, fordi en gjerne da har fått egne barn mens besteforeldre fortsatt lever. Fire generasjonsfamilier er også forholdsvis vanlige mot slutten av 70-årene, da nær 30 prosent har blitt oldeforeldre. Unge voksne (18–24 år) og de som er i slutten av førtiårene er minst tilbøyelige til å være del av familier med fire generasjoner. De førstnevnte har stort sett ikke fått barn ennå og få har oldeforeldre. De siste har gjerne ikke lenger besteforeldre som lever og flesteparten av dem har ikke rukket å selv bli besteforeldre.

Figur 1.1 Antall generasjoner i familiestrukturen etter individers alder (18–79 år).

Kilde: NorLAG2/LOGG (Herlofson og Hagestad 2011a).

Det finnes mange typer generasjonsfamilier, og variasjonen øker med nye samlivsformer via skilsmisser og gjengifte. Noen er del av store familienettverk, andre har verken noen over eller under seg i generasjonsstrukturen. For mange er ektefellen eller samboeren den aller nærmeste og viktigste. Kvinner er tilbøyelige til å gifte seg tidligere enn menn, men blir også enslige tidligere fordi de lever lengre og fordi de gjerne giftet seg med en noe eldre mann. Flertallet av mennene har fortsatt en partner etter å har passert 80 år, mens majoriteten av kvinnene blir enslige tidlig i 70-årene. At menns levealder har nærmet seg kvinners de siste årene, kan gjøre at flere kommer til å leve lengre i parforhold enn i dag (Keilman og Christiansen 2010). Stigende skilsmisserater vil kunne ha motsatt effekt, men samtidig er det også en økende tendens til å danne par uten å flytte sammen i eldre år, såkalt særboerskap eller på engelsk: LAT (living apart together). Det er fortsatt lite kunnskap om hvor (u)vanlige slike relasjoner er og hvilken betydningen de kan tenkes å få.

Foreldre er en kilde til hjelp og støtte storparten av livet, men med økende alder stiger risikoen for helsesvikt, etter hvert i en grad som gjør foreldrene avhengige av hjelp i kortere eller lengre tid. Figur 1.2 viser hvor mange som har en eller begge foreldre som lever etter alder. Blant de yngste (18–29 år) har alle foreldre og nesten samtlige har både mor og far. Blant 40–44-åringer har fortsatt over 90 prosent minst en av foreldrene, men det er en god del (4 av 10) som ikke lenger har far og omkring en fjerdedel har mistet mor. Nærmere halvparten har fortsatt foreldre når de befinner seg i siste halvdel av femtiårene, men fra den alderen er det vesentlig vanligere å ha mor enn far. For de eldste (60–69 år) betyr det å ha foreldre nesten utelukkende å ha mor i live.

Figur 1.2 Andel med foreldre i live etter alder.

Kilde: NorLAG2/LOGG.

Det er i dag få unge voksne som ikke lenger har besteforeldre. I aldersgruppen 18–24 år gjelder dette bare i overkant av 10 prosent. Som nevnt opplever mange å dele mer enn tre tiår av livet med minst en av besteforeldrene. Over halvparten av 30–34-åringer er fortsatt barnebarn, men det blir stadig færre som har besteforeldre når 40-årsalderen nærmer seg. I aldersgruppen 40–44 år har 15 prosent fortsatt besteforeldre. For de eldste barnebarna (30 år+) betyr det å ha besteforeldre først og fremst å ha bestemor og aller vanligst er det å ha mormor. Her slår fødealder i to foreldregenerasjoner ut i tillegg til kjønnsforskjeller i levealder. Kontrasten mellom mormor og farfar blir derfor ekstra stor – blant barnebarn som er 30 år og eldre har litt over 60 prosent mormor, 14 prosent har farfar. Mormor er altså den av de fire besteforeldrene som barn deler flest år med – i gjennomsnitt.

Alder for når kvinner og menn blir besteforeldre varierer veldig. Noen blir besteforeldre når de er i slutten av trettiårene, andre er nærmere 80 år når de får sitt første barnebarn. I dag har halvparten av kvinnene blitt bestemødre innen 52-årsalderen, mens halvparten av mennene er bestefedre når de er 55 år (Noack, Dommermuth og Lyngstad 2011). Det er lite kunnskap om oldeforeldre og tippoldeforeldre. Ut fra NorLAG vet vi at omkring en av tre blant de eldste (75–79 år) har oldebarn, men det ble ikke spurt om de hadde tippoldebarn. Svært få, om noen, studier har kartlagt tippoldeforeldre, og det er også få som har undersøkt oldeforeldre og oldebarn. En viktig grunn er at de som er mest tilbøyelige til å være henholdsvis (tipp)oldebarn og (tipp)oldeforeldre er de aller yngste og de aller eldste og disse aldersgruppene utelukkes som regel fra surveyundersøkelser (Herlofson og Hagestad 2011a).

Vi har så langt tatt for oss familiegenerasjonene hver for seg. Vi avrunder med å sette relasjonene sammen i familiekonstellasjoner, men forenkler framstillingen i figuren under (figur 1.3) ved å begrense oss til den nærmeste generasjonen over (foreldre) og under (barn).

Figur 1.3 Andeler med barn, foreldre eller både foreldre og barn.

Kilde: NorLAG2/LOGG (Daatland, Veenstra og Lima 2009).

Vi starter livet som yngste generasjon i familien og med økende alder beveger vi oss mot høyre i figuren og oppover i generasjonslinjen. De aller fleste har fortsatt foreldre når de selv blir foreldre og befinner seg dermed i en mellomgenerasjon. Dette er den vanligste konstellasjonen i alderen 30–55 år. Utover i femtiårene øker andelen som rykker opp som eldste generasjon med en eller to generasjoner under seg. Fra 70-årsalderen er det så å si ingen igjen med foreldre. Fra da av tilhører nesten samtlige den eldste generasjonen i familien. Figur 1.3 gir oss mulighet til å få en oversikt over hvor mange det er som befinner seg mellom foreldre og barn, men siden den er forenklet sier den for eksempel ikke noe om hvor mange som fortsatt har foreldre når de får barnebarn. Data fra NorLAG viser at nesten tre av ti besteforeldre har foreldre som fortsatt lever. Dette er vanligere blant kvinner (32 prosent) enn blant menn (24 prosent) (Herlofson 2015a).

Vi må ikke glemme de som er alene i generasjonsstrukturen, de som verken har generasjoner over eller under seg. Etterhvert som foreldre faller fra blir barnløse stående alene igjen. Blant 70–79-åringene i NorLAG gjelder dette 10–15 prosent. Andelen barnløse er for tiden stigende. Omkring 20 prosent av menn født i 1962 er uten egne barn. Tilsvarende andel for 1943-kohorten er 13 prosent (Lappegård, Rønsen og Skrede 2011). Dette betyr at det blant morgendagens eldre vil være flere som er alene i generasjonsstrukturen enn hva som er tilfellet i dag.

Myter og realiteter: samhold eller strid mellom generasjoner?

Hva er det som får oss til å henge sammen i familier, og hvordan? Fordi vi har nytte av hverandre? Fordi vi identifiserer oss med nære andre og så å si emosjonelt sett vokser sammen? Fordi de kulturelle normene (plikten) tilsier det? Eller av alle disse og flere grunner? Hvor sterke eller svake er familiebåndene, hvor tette eller løse?

Det er en overdrivelse å si at det er allmenn enighet på dette feltet. Velferdsstaten har gjort oss mer uavhengige av familien. Beskyttelse og ressurser som man tidligere måtte finne i familien, er det i dag tilgang til på andre måter, men andre sider av familien kan vanskelig erstattes av formelle organisasjoner, så som emosjonell trygghet og tilhørighet. Innholdet i familierelasjoner på tvers av generasjonene kan også ha endret seg som følge av urbanisering og endringer i arbeidsliv. Det er ikke alltid lett å vurdere hvor langt slike endringer også vitner om dypere verdimessige endringer i samfunnet, som for eksempel en tiltakende individorientering. Det kan også være vanskelig å skille mellom ønsker og muligheter. Når det for eksempel har blitt vanligere for voksne generasjoner å bo hver for seg, vitner det da om en stigende avstand mellom dem eller om at gammel tvang har blitt erstattet av nye muligheter?

Oppfatningen om at familien er i fare står sterkt blant folk flest, mens aldersforskere er tilbøyelige til å tegne et mer positivt bilde av den moderne familien. At solidariteten mellom generasjonene ikke var noen selvfølge før heller, kan det fjerde budets krav om å hedre sin far og mor være et tegn på, for da hadde vel slike normer vært unødvendige. Den folkelige bekymringen for familien kan være et utslag av familiens evige betydning, som må forsvares både mot reelle og innbilte farer. At familien er i endring kan være en kilde til uro, men vitner på den andre siden om familiens styrke.

Vi lar framstillingen følge den såkalte solidaritetsmodellen – The Intergenerational Solidarity Model (Bengtson og Roberts 1991). Her legges til grunn at solidaritet mellom generasjoner kan ytre seg langs flere dimensjoner: sosialt (samvær), emosjonelt (samfølelse), instrumentelt (gjensidig hjelp) og normativt (som forpliktelse). Høy grad av solidaritet viser seg for eksempel ved at familiegenerasjonene omgås ofte, hjelper hverandre, føler seg nær og er forpliktet vis-a-vis hverandre.

Familien som sosialt nettverk: geografisk nærhet og kontakt

Geografisk nærhet

Historikere har vist at flergenerasjonshushold aldri har vært noe ideal i det nordvestlige Europa (Gaunt 1983, Laslett 1984). Det ønskelige har vært å etablere eget hushold ved giftermål, men det har ikke alltid vært like lett å realisere. For øvrig var det ikke uvanlig før at ugifte ble boende med foreldre så lenge de var i live. I dag bor ganske få eldre sammen med voksne barn, men de to generasjonene er stort sett bosatt nokså nær hverandre. Data fra NorLAG viser at 15 prosent hadde minst ett av barna sine som nærmeste nabo. Dette gjaldt for litt flere blant fedrene enn blant mødrene. Omkring 80 prosent av foreldre i alderen 60 til 79 år hadde barn boende innen en radius på fem mil. Omtrent samme mønster er vist for Sveriges del (Malmberg og Petterson 2007).

Bor foreldre og voksne barn nærmere hverandre når barna selv har barn? Svenske registerdata tyder på det. Malmberg og Petterson (2007) konkluderer at sannsynligheten for at de to generasjonene bor i nærheten av hverandre er vesentlig høyere dersom det også er barnebarn i familien. Foreldre og barn er tilbøyelige til å flytte nærmere hverandre etter at barnebarn har kommet til (Petterson og Malmberg 2009, Smits 2010). En nederlandsk studie viser at det først og fremst er foreldregenerasjonen som flytter på seg (Smits 2010). Årsaken er at de ønsker å være mer sammen med barnebarn og å være mer til hjelp med barnepass og liknende. Forklaringen er altså ikke at de selv begynner å få skrantende helse og har behov for mer hjelp fra barna, om vi skal generalisere fra en nederlandsk studie (van Diepen og Mulder 2009).

Kontakt mellom generasjonene

Flere tidligere studier belyser kontakten mellom familiegenerasjonene, først og fremst mellom (eldre) foreldre og voksne barn. Et gjennomgående funn er at det er hyppig kontakt mellom de to generasjonene, og at det ikke ser ut til å ha funnet sted noen nedgang i løpet av de siste tiårene (Grundy og Shelton 2001, Kalmijn og De Vries 2009, Treas og Gubernskaya 2012). Samværshyppigheten har snarere vært stabil, mens det har vært en økning av andre former for kontakt, mye takket være den elektroniske utviklingen (Kalmijn og De Vries 2009, Treas og Gubernskaya 2012).

Data fra NorLAG (andre runde) viser at det store flertallet, mer enn 60 prosent, av eldre foreldre i Norge rapporterte at de var sammen med minst ett av barna minst en gang i uken. Svært få hadde kontakt kun 1–2 ganger i året eller enda sjeldnere (se figur 1.4). Det viser seg å være små kjønnsforskjeller i samværsmønstre for foreldre (60–79 år), men litt flere menn enn kvinner var sammen med barn veldig ofte (daglig eller flere ganger i uken). Flere kvinner enn menn hadde kontakt 1–2 ganger i uken. Dette kan kanskje virke overraskende. Et vanlig funn i internasjonale studier er at mødre har hyppigere kontakt enn menn (Hank 2007, Nolan og Scott 2006, Swartz 2009). Men som vi så ovenfor, var det litt vanligere blant fedre enn blant mødre å ha barn i umiddelbar nærhet, noe som kan forklare kjønnsforskjellen i hyppig kontakt.

Figur 1.4 Foreldres samvær med voksne barn (prosent).

Kilde: NorLAG2/LOGG.

Data fra første runde av NorLAG viser at ukentlig kontakt var vanligere i byer enn i landkommuner. Daglig samvær, derimot, var vanligere på landet. Mens tre av ti eldre (70–79 år) bosatt i landkommuner var sammen med barn på daglig basis, gjaldt det samme for 16 prosent i sentrale bystrøk. Det var på den andre siden også vanligere med sjelden kontakt på landet. 26 prosent var sammen med barna bare noen få ganger i løpet av året. I de sentrale bystrøkene gjaldt dette for bare åtte prosent (Daatland og Herlofson 2006). Kontrastene i kontakt ser altså ut til å være vesentlig større i landkommuner enn i byene, noe som har sammenheng med tilsvarende kontraster i geografisk avstand. Langt flere av de eldre på landet hadde minst ett av barna boende svært nær, men det var også flere som har barna et godt stykke unna sammenliknet med i byene.

Familien som primærgruppe: relasjonskvalitet (emosjonell nærhet og konflikt)

Konklusjonen etter å ha gått igjennom en rekke internasjonale studier på området, er at det er relativt lite forskning som belyser relasjonskvalitet sammenliknet med hva som er tilfellet for andre dimensjoner ved generasjonssolidaritet, slik som geografisk avstand, kontakt og hjelpemønstre. Det finnes så langt heller ikke noen standardmål for relasjonskvalitet, noe som gjør det vanskelig å sammenlikne på tvers av studier eller på tvers av tid. I enkelte undersøkelser har man inkludert et enkeltspørsmål der respondentene blir bedt om å vurdere kvaliteten på relasjonen alt i alt (f.eks. Komter og Knijn 2006, Steinbach 2008), i andre dreier spørsmål seg om følelsesmessig støtte (f.eks. Van Galen og Dykstra 2006), affeksjon (Lawton, Silverstein og Bengtson 1994), tilknytning (Szydlik 2008) eller fortrolighet og beundring (Schwarz m.fl. 2005). I noen studier fremheves positive sider ved relasjonen (som illustrert over), i andre er mer negative aspekter i fokus – som for eksempel negativ kvalitet (Birditt, Jackey og Antonucci 2009), ambivalens eller blandete følelser (bl.a. Fingerman m.fl. 2008, Pillemer m.fl. 2007) og konflikt og spenning (Clarke m.fl. 1999).

Emosjonell nærhet

Den opprinnelige solidaritetsmodellen til Bengtson og kolleger inneholdt seks spørsmål om følelsesmessig solidaritet som var knyttet til henholdsvis varme, nærhet, tillit, forståelse, kommunikasjon og respekt. Studier som bygger på denne modellen benytter som regel et redusert antall spørsmål. OASIS-studien, for eksempel, inkluderte tre spørsmål som belyste nærhet, kommunikasjon og varme i forholdet. I NorLAG er det spørsmål som tar opp forståelse og enighet på den ene siden og konflikt og kritikk på den andre. I tillegg er det et spørsmål der respondentene blir bedt om å vurdere hvor fornøyde de er med forholdet alt i alt. Det kan være vanskelig å tolke svar på denne type spørsmål bokstavelig fordi de kan være preget av en tilbøyelighet til å gi sosialt ønskverdige svar. Det har blitt antatt at kontraster mellom land ikke burde være fortegnet av dette (Daatland og Herlofson 2004), men det er allikevel en mulighet for at man i noen land er mer opptatt av å svare sosialt ønskelig enn i andre.

Før gjennomføringen av OASIS hadde nesten samtlige studier av generasjonssolidaritet, inkludert relasjonskvalitet, funnet sted i USA (et unntak er The German Aging Survey). Eventuelle landforskjeller hadde derfor ikke vært noe sentralt tema. OASIS, som ikke bare var en av de første studiene som ikke var USA-basert, men også den første komparative undersøkelsen som tok i bruk solidaritetsmodellen, ga derfor nye analysemuligheter. Den emosjonelle solidariteten viste seg å fremstå som ganske forskjellig på tvers av de fem deltakerlandene. Mens for eksempel henholdsvis 80 og 85 prosent av eldre foreldre (75 år+, bosatt i større byer) i England og Israel oppga at de følte seg svært nær sitt voksne barn (tilfeldig valgt barn), gjaldt det samme for omtrent 70 prosent i Spania og Norge og 51 prosent i Tyskland (Daatland og Herlofson 2004).

Det forskning gjennomgående viser er at foreldre og barn svarer nokså ulikt på spørsmål om emosjonell nærhet (Aquilino 1999, Daatland og Herlofson 2004, Giarrusso, Feng og Bengtson 2005, Rossi og Rossi 1990). Mens majoriteten av foreldre vurderer forholdet som svært nært, er voksne barn gjerne noe mer tilbakeholdne. Den norske delen av OASIS-studien kan her tjene som eksempel. Analyser av data fra eldre (75 år+) viser at sju av ti vurderte foreldre-barn forholdet som svært nært. Data fra voksne barn (med foreldre 75 år og eldre) ga et litt annet bilde: 47 prosent svarte at relasjonen til mor var svært nær, 39 prosent sa det samme om forholdet til far. NorLAG-data bekrefter dette mønsteret – flere av foreldrene vurderte foreldre–barn relasjonen som utmerket (45 prosent) sammenliknet med hva som var tilfellet for voksne barn (omtrent 30 prosent). Tilsvarende kontraster finner vi også når det gjelder hvor mange som anser forholdet for å være ganske dårlig – rundt 10 prosent av de voksne barna svarte at relasjonen til foreldre var dårlig eller bare nokså god, sammenliknet med tre prosent av foreldrene.

Kontrasten mellom foreldres og barns vurderinger omtales i litteraturen som «intergenerational stake» hypotesen (Giarrusso, Feng og Bengtson 2005), på norsk kalt «investeringshypotesen» (Daatland 2007a). Denne legger til grunn at foreldre har investert mer følelser og omtanke i forholdet til barna enn omvendt, og at relasjonen derfor betyr mer for dem. Derfor er det viktigere for foreldre enn det er for barna at forholdet oppleves som tett og nært. Barna betyr i så måte mer for foreldre enn omvendt, noe som kan forsterkes ytterligere når barna selv får barn.

Konflikt

Hva så med konflikt? Få studier har belyst konflikt i generasjonsrelasjoner, og de som finnes gir inntrykk av at denne type relasjoner er lite konfliktfylte. Norske data viser at få foreldre og barn vurderer relasjonen som (svært) konfliktfull. I NorLAGs andre runde ble respondentene bedt om å vurdere følgende påstand på en skala fra 0 (svært uenig) til 10 (svært enig): «Vi har ofte konflikter». Uansett om det var foreldre eller barn som ble spurt, og uansett om det dreide seg om far–barn eller mor–barn–forholdet, så var det ytterst få som var svært enige i at forholdet var preget av hyppige konflikter – 1 prosent. Langt flere var svært uenige: 45 prosent av foreldrene og omkring en tredjedel av barna.

Den anvendte skalaen gjør det vanskelig å gi et bilde av litt konfliktfylte relasjoner siden det dreier seg om grad av enighet når det gjelder hyppige konflikter. I OASIS-studien ble konflikter kartlagt annerledes ved at det ble spurt om hvor mye konflikt eller spenning det var i forholdet. 22 prosent av eldre foreldre (75 år+) i Norge svarte at forholdet til barna var preget av litt konflikter eller mer. Andelen foreldre som rapporterte om konflikter var lavest i England (17 prosent) og høyest i Tyskland og Israel (37 prosent). Med unntak av Tyskland var det flere av de voksne barna enn av foreldrene som ga uttrykk for at det var noe konflikter. I Norge oppga 58 prosent litt konflikter eller mer i forholdet til mor, 55 prosent i forholdet til far (Daatland og Herlofson 2004). Ytterst få ga uttrykk for at de hadde mange konflikter. Bare to prosent av foreldrene sa at forholdet var preget av mye eller svært mye konflikt og spenning.

Oppsummert kan vi si at det ikke er uvanlig med litt konflikter i relasjoner mellom eldre foreldre og voksne barn, men det dreier seg sjelden om noe høyt konfliktnivå. Konfliktene handler som regel om dagligdagse småirritasjoner eller konflikter som oppstår på grunn av ulike oppfatninger og verdier.

Relasjonskvalitet og skilsmisse

Det er to gjennomgående funn i studier som belyser kvaliteten på forholdet mellom foreldre og barn når den eldste generasjonen er skilt. Det ene funnet er at relasjonen fremstår som dårligere når foreldre er skilt enn når de fortsatt er sammen, og det andre er at forholdet til far er mer skadelidende enn forholdet til mor ved skilsmisse (Daatland 2007b, Herlofson 2013a, Kalmijn 2013, Kaufman og Uhlenberg 1998). Det som også har vist seg er at kontrasten mellom foreldres og barns vurderinger av kvaliteten på forholdet (jf. den nevnte investeringshypotesen) er enda større når foreldre er skilt enn når de er gift (Herlofson 2013a, Herlofson og Hagestad 2009). Data fra NorLAG viser at mens fire prosent av skilte mødre vurderte kvaliteten på mor–datter–forholdet som dårlig, gjaldt det samme for nesten en femtedel av skilsmissedøtrene. I hvilken grad dårlig kvalitet på foreldre–barn relasjonen kommer av skilsmissen eller om forholdet allerede var svekket før skilsmissen, er mindre klart. En bedre forståelse av dette krever at relasjonene følges over lengre tid, fra før til etter skilsmissen, noe bare få studier gir muligheter for. Det er rimelig å tenke at skilsmissen setter familierelasjoner under press, og at dette kan være forklaringen på at en slik type samlivsbrudd påvirker forholdet mellom foreldre og barn (Kaufman og Uhlenberg 1998).

Vi har tidligere spekulert i om det ligger en økt risiko for foreldre–barn relasjoner med stigende skilsmisserater (se Daatland og Herlofson 2005). Analyser av NorLAG data viser at forholdet mellom foreldre og voksne barn fremstår som noe dårligere når skilsmissebarna er 40 år og eldre enn når de er yngre (18–39 år) (Herlofson 2013a, Herlofson og Hagestad 2009). Dette kan tyde på at forholdet mellom foreldre og barn i mindre grad er preget av foreldres skilsmisse blant yngre fødselskull, der det er vanligere å ha foreldre som har gått fra hverandre, enn hva som har vært tilfellet for de som er eldre. Det som uansett er klart er at det er viktig å studere langtidseffekter av skilsmisse. Skilsmisser som finner sted når barna er små kan ha virkninger for foreldre–barn relasjoner også flere tiår etter at bruddet fant sted.

Familien som verdifelt: normativ solidaritet – en kjær plikt?

Med normativ solidaritet sikter vi her til oppslutningen om normer knyttet til familiens omsorgsansvar: Bør voksne barn stille opp når foreldrene får behov for hjelp? Har foreldre noe ansvar for barna også etter at de har blitt voksne? Flertallet av befolkningen i mange europeiske land gir uttrykk for at de har liten tiltro til at familieforpliktelser fortsatt lever (Daatland 1997), men er det noen substans i denne folkelige skepsisen til familien?

Oppfatninger om hvorvidt voksne barn har et moralsk ansvar overfor sine foreldre, har vært et viktig tema for aldersforskere i lang tid, ikke minst med bakgrunn i nettopp bekymringer for om viljen til å ta seg av familiens gamle er i ferd med å svekkes. Temaet har også vært ansett som viktig fordi det har blitt antatt at kunnskap om ansvarsnormer kan gi informasjon om hvordan folk vil være tilbøyelige til å oppføre seg på et senere tidspunkt. Tidligere studier har imidlertid vist at antakelsen om at de fleste handler i tråd med sine holdninger ikke nødvendigvis stemmer, og at det derfor er vanskelig å si noe sikkert om faktiske hjelpemønstre ut fra befolkningens oppfatninger om hva voksne barn bør gjøre for gamle foreldre (Herlofson, Slagsvold og Lima 2009). Kunnskap om oppslutningen om denne type normer er uansett av interesse i generasjonsforskning fordi det gir en indikasjon på hvor sterk den normative familiesolidariteten er. Vi vil her redegjøre for hva tidligere studier har vist først og fremst når det gjelder voksne barns ansvar for foreldre, men også foreldres ansvar for voksne barn. Hvilket ansvar besteforeldre har for barnebarn, vil vi komme inn på i et senere avsnitt når vi tar opp besteforeldres rolle og betydning.

Voksne barns ansvar for eldre foreldre

Juridisk sett står ikke voksne familiegenerasjoner ansvarlige overfor hverandre i Norge. Dette ansvaret falt bort da vi fikk lov om sosial omsorg på 1960-tallet. Bortsett fra Skandinavia er det få land i Europa som ikke har et slikt ansvar nedfelt i lovverket (Saraceno og Keck 2008). I de fleste land er voksne barn ansvarlige for sine foreldre og omvendt – foreldre er ansvarlige for voksne barn. Dette kan for eksempel ytre seg ved at barna kan avkreves betaling for omsorgstjenester til eldre foreldre. Generelt gjelder det at der velferdsstaten er universell og sjenerøs, slik tilfellet er i de skandinaviske landene, gis det muligheter for uavhengighet mellom generasjonene, mens familiemedlemmers plikter er mer omfattende i velferdsstater der det offentlige tjenestenivået er lavere og store deler av ansvaret er overlatt til familiene.

For Norges del har det vist seg å være omtrent like høy oppslutning som i Spania om mer uforpliktende uttrykk for solidaritet: At voksne barn bør ofre noe for sine foreldre (41 og 44 prosent enige), og at foreldre bør kunne stole på hjelp fra barna (58–59 prosent enige). Derimot er det langt mindre støtte i Norge for de mer preskriptive utsagnene som foreskriver bestemte uttrykk for solidaritet, som det at barn bør bo nær foreldrene (29 prosent i Norge mot 57 prosent i Spania) og at foreldre har krav på en gjenytelse (gjensidighet) fra barna (38 prosent mot 55 prosent). Ingen av de mer krevende og preskriptive normene har særlig stor støtte i Norge (Daatland og Herlofson 2004). Det kan altså se ut som at den nordiske «modellnormen» er en kombinasjon av ansvar og uavhengighet, der det er rom for forhandlinger om hvordan ansvaret skal utformes i praksis, slik Finch og Mason (1993) har foreslått.

Foreldres ansvar for voksne barn

«Parental responsibility» viser til ansvar den andre veien, nærmere bestemt foreldres ansvar for voksne barn. Forskning som belyser foreldres ansvar handler nesten utelukkende om ansvar for mindreårige barn, men foreldrerollen tar ikke slutt den dagen barna fyller 18 år. I en norsk undersøkelse fikk respondentene spørsmål om hvilke økonomiske forpliktelser foreldre bør ha overfor voksne barn som har flyttet hjemmefra (Hellevik 2007). Majoriteten (to tredjedeler) svarte at barna bør klare seg selv og kun hjelpes i nødsfall. Data fra GGS, den internasjonale Generations and Gender Study, bekrefter nordmenns noe restriktive holdninger: 38 prosent sa seg enige i at foreldre bør gi økonomisk støtte til voksne barn som har økonomiske problemer, 19 prosent var enige i at foreldre bør tilpasse sitt liv for å hjelpe voksne barn dersom de trenger hjelp. Tilsvarende andeler for Tyskland og Frankrike var vesentlig høyere – henholdsvis 67 og 33 prosent (Tyskland) og 77 og 37 prosent (Frankrike) (Daatland, Herlofson og Lima 2011). Til tross for de forholdsvis lave andelene i Norge, var det allikevel flere som sluttet opp om foreldres ansvar enn om voksne barns ansvar. Samme mønster gjaldt også for Tyskland og Frankrike. I landene lengre øst var det mindre forskjell, og i den grad det var noen kontrast, hadde barns ansvar høyere prioritet enn foreldres.

Familien som institusjon: gjensidig hjelp og omsorg

Utveksling av hjelp og tjenester er en naturlig del av familiers omgangsform og forutsetter ikke nødvendigvis behov for hjelp. Familiemedlemmer gjør hverandre større eller mindre tjenester når de likevel er sammen, og i det lange løp balanseres det gjerne ut – man gir noe og får noe. Men familien er også ofte den nærmeste når det virkelig er behov. Innenfor familien er som regel en ektefelle (eller samboer) den «nærmeste pårørende», deretter følger de(n) nærmeste i generasjonen over eller under. For eldre dreier det seg som oftest om voksne barn.

Praktisk hjelp og omsorg

Inntil 70-års alderen er det vanlig at praktisk hjelp flyter nedover, til barn og barnebarn, men deretter går hjelpen i større grad oppover generasjonslinjen – fra barn til foreldre (Albertini, Kohli og Vogel 2007). Blant foreldre 40–79 år, som deltok i NorLAGs første runde, oppga nærmere halvparten at de ga praktisk hjelp til voksne barn (Daatland og Herlofson 2006). Det ble her ikke skilt mellom sporadisk og jevnlig hjelp. Det sistnevnte er i større grad knyttet til behov, og det er ikke så mange voksne barn som trenger hjelp. Det er også slik at eldre foreldre ofte klarer seg selv. Funn fra NorLAGs andre runde viser at alt i alt 13 prosent av voksne barn oppga at de ga praktisk hjelp til mor minst en gang i måneden, 9 prosent ga tilsvarende hjelp til far.

Analyser fra den europeiske SHARE-studien (Brandt, Haberkern og Szydlik 2009) viser at flere voksne barn hjelper eldre foreldre i Skandiavia enn hva som er tilfellet i Sør-Europa, men hver for seg hjelper de ikke så ofte. I land som Italia og Spania påtar de som gir hjelp seg et større ansvar. Forskjellen lar seg forklare med den bedre tilgangen til offentlige tjenester i Skandinavia som gjør at det i disse landene er mindre behov for hyppig hjelp fra voksne barn. I land med mindre omfattende tjenester er behovet vesentlig større for hjelp på daglig basis. Det er fortsatt slik at det er døtre som tar det største ansvaret, men kjønnsskjevheten er minst der tilgangen til offentlige tjenester er størst. I Norge blir personlig pleie som oftest – og i hvertfall etter en viss tid – overtatt av velferdsstaten ved flytting til sykehjem. Familien følger da gjerne opp med emosjonell støtte og besøk, men tar sjeldnere ansvaret for pleie.

Emosjonell støtte

Utvekslinger av emosjonell støtte ser ut til å være den vanligste formen for hjelp mellom eldre foreldre og voksne barn. I OASIS-studien oppga sju av ti at de hadde ytt slik støtte til foreldre (75 år+) det siste året og nesten halvparten hadde mottatt samme type hjelp fra foreldre. Data fra OASIS viste også små forskjeller på tvers av deltakerlandene for denne formen for hjelp (Daatland og Herlofson 2004). En studie fra Nederland bekrefter det høye nivået av følelsesmessig støtte i foreldre–barn relasjoner: 70 prosent sa de hadde gitt slik støtte til foreldre flere ganger i løpet av de siste tre månedene (Van Galen og Dykstra 2006).

Formulering av spørsmål om emosjonell støtte har mye å si for hvilke svar man får. I OASIS var denne type støtte listet opp sammen med flere andre typer hjelp og det sto kun «følelsesmessig støtte». I første runde av NorLAG ble det også stilt spørsmål om denne formen for støtte, men det var da formulert som «følelsesmessig støtte/trøst i vanskelige stunder». Resultatene viser at andelene som stiller opp med emosjonell støtte er lavere når slik hjelp avgrenses til vanskelige stunder. I overkant av en femtedel av voksne barn (40 år og eldre) sa at de hadde gitt emosjonell støtte til foreldre. Den andre veien (fra foreldre til voksne barn) gjaldt det samme for omtrent en fjerdedel (Daatland og Herlofson 2006).

Så godt som alle respondentene i NorLAG (andre runde) oppga at de hadde noen i familien de følte at virkelig satte pris på dem som person. 90 prosent av foreldre har barn de føler virkelig setter pris for dem, mer enn 80 prosent opplever at foreldrene setter pris på dem. Det er også slik at de aller fleste har noen de kan snakke fortrolig med. Nesten åtte av ti foreldre oppgir å ha voksne barn de kan snakke fortrolig med. Blant voksne barn føler 57 prosent at de kan snakke fortrolig med minst en av foreldrene. Her er det imidlertid en markert kjønnsforskjell – mens i overkant av 60 prosent føler at de kan snakke fortrolig med mor, gjelder det samme for 46 prosent overfor far.

Økonomisk hjelp

Hva så med økonomisk hjelp? Er familien en viktig kilde i så måte? Økonomiske overføringer går som oftest fra eldre til yngre generasjoner i Norge. I land med dårligere økonomi er det gjerne motsatt. Der pensjonene er lave, er mange pensjonister avhengige av hjelp fra barna, som i en rekke land også har et formelt (lovfestet) ansvar for foreldrene. I OASIS fant vi at bare fire prosent av voksne barn i Norge hadde gitt økonomisk støtte til foreldre (75 år+) i løpet av det siste året. Tilsvarende andeler i England og Spania var henholdsvis 14 og 18 prosent. Når vi snur det og ser på finansiell assistanse fra eldre foreldre til voksne barn, viser samme studie at det i Norge var 23 prosent som hadde støttet sine barn økonomisk, sammenliknet med 11 prosent i England og 9 prosent i Spania.

Analyser av data fra SHARE viser også nokså store variasjoner landene imellom. I Danmark og Sverige rapporterte rundt 30 prosent av foreldre (50 år+) at hadde gitt voksne barn økonomisk støtte i løpet av det siste året. I Italia gjaldt det samme for 16 prosent, i Spania 9 prosent (Albertini, Kohli og Vogel 2007). Det er imidlertid viktig å påpeke at det er mange foreldre i de sistnevnte landene som deler hushold med voksne barn uten at det nødvendigvis regnes som økonomisk assistanse. Få hjelper barn utenfor husholdet økonomisk (7 prosent i Italia, 3 prosent i Spania) (Albertini m.fl. 2007). Dette henger i stor grad sammen med at voksne barn som har flyttet hjemmefra som regel klarer seg bedre økonomisk enn de som blir boende igjen i foreldrehjemmet. Mange av de som har flyttet har imidlertid fått hjelp fra foreldre til å danne eget hushold – en italiensk studie viser at 65 prosent av unge voksne som hadde flyttet fra foreldrehjemmet, hadde fått økonomisk assistanse i forbindelse med kjøp eller leie av bolig (Mencarini og Tanturri 2006).

Det er ikke bare sør i Europa at eldre generasjoner hjelper yngre med kjøp av bolig. Norske studier konkluderer at dette er blitt vanligere her til lands enn hva det var tidligere (Gulbrandsen og Sandlie 2015, Hellevik 2007). Eldre har kunnet nyte godt av en lang periode med økonomisk vekst og stigende pensjoner. De bruker nok derfor mer på seg selv enn tidligere, men der er også mer til overs, og bare få ser foreløpig ut til å «spise» av boligformuen i levende live. Stigende boligpriser har gjort det dyrere for yngre å etablere seg, men til gjengjeld får mange av dem hjelp fra foreldre og besteforeldre når de skal kjøpe egen bolig. Mer enn førti prosent av yngre huseiere (under 40 år) kunne i 2013 opplyse at de hadde mottatt økonomisk hjelp fra familien i forbindelse med huskjøp, en stigning fra 15–20 prosent i 2008–2009 (Gulbrandsen og Sandlie 2015).

Økonomisk støtte dreier seg sjelden om store beløp. Et unntak er hjelp til boligkjøp, men det dreier seg som regel om en engangshendelse. Det ser ut til å være få som får eller gir penger eller gaver av betydelig verdi på årlig basis. I NorLAGs andre runde fant vi at 13 prosent av foreldre hadde gitt slik type overføring til voksne barn i løpet av de siste 12 månedene. I første runde av samme studie ble det spurt om økonomisk støtte i løpet av det siste året uansett beløp. Nesten halvparten (foreldre i alderen 40–79 år) rapporterte at de hadde gitt denne type hjelp til voksne barn (Daatland og Herlofson 2006). Hvordan spørsmål om økonomisk hjelp blir stilt, har altså mye å si for hvilke funn vi får, slik tilfellet også er for emosjonell støtte.

Generasjonssolidaritet – de ulike dimensjonene i sammenheng

Vi har så langt sett på ulike dimensjoner av solidaritet hver for seg. Det er få studier som har satt disse i sammenheng og laget typologier for foreldre–barn relasjoner (eksempler på unntak er Dykstra og Fokkema 2011, Silverstein m.fl. 2010, Steinbach 2008). Silverstein og kolleger (2010) brukte data fra OASIS-studien og en longitudinell generasjonsstudie fra California. Ved hjelp av analyser av emosjonell nærhet og konflikt, kom de frem til følgende fire relasjonstyper: vennskapelig, uengasjert, motsetningsfylte, ambivalente. Når de så på hvilken type som var vanligst i de forskjellige landene, fant de at nesten to tredeler av foreldre–barnrelasjoner i Norge kunne beskrives som vennskapelige, 19 prosent framsto som uengasjerte, 8 prosent var karakterisert av å være motsetningsfylte og 9 prosent var ambivalente. Bildet var ganske likt i Spania, mens Tyskland hadde en større andel relasjoner som kunne beskrives som uengasjerte (43 prosent). I California var motsetningsfylte relasjoner vanligere enn i de europeiske landene (20 prosent mot 7–8 prosent i Norge, Spania og Tyskland og 3 prosent i England).

I studien som er omtalt over var det først og fremst relasjonskvalitet som ble belyst. Ved hjelp av data fra SHARE tok Dykstra og Fokkema (2011) i betraktning de andre dimensjonene, nærmere bestemt geografisk avstand, kontakt, normer og hjelp. Også de kom frem til fire ulike relasjonstyper. To fremsto som tette (kort avstand, hyppig kontakt, oppslutning om familienormer), men mens den ene var preget av at hjelpen først og fremst fløt nedover fra foreldre til barn (familieorientering nedover), var den andre karakterisert av at hjelpen i hovedsak fløt oppover – fra barn til foreldre (familieorientering oppover). Den tredje typen var preget av såkalt «støtte på avstand» (supportive-at-distance) – det vil si stor geografisk avstand, men relativt hyppig kontakt, lav oppslutning om familieansvar og først og fremst økonomisk støtte fra foreldre til barn. Den siste typen var den autonome (med stor avstand, sjelden kontakt, lav eller ingen oppslutning når det gjelder familieansvar og få eller ingen utvekslinger av hjelp). Mens tidligere forskning har hatt en tendens til å beskrive familierelasjoner i Sør-Europa som tette og relasjoner lengre nord som mer distanserte (bl.a. Höllinger og Haller 1990, Reher 1998), viser studien til Dykstra og Fokkema (2011) at det er større likheter enn forskjeller på tvers av land. Autonome relasjoner er noe vanligere i nord enn i sør. For tette bånd er tendensen stort sett at i landene nord for Frankrike flyter hjelpen først og fremst nedover i generasjonslinjen, mens sør for Frankrike er det motsatt.

For de aller fleste studier som fokuserer på overføringer av hjelp og støtte, inkludert arbeidet til Dykstra og Fokkema (2011) nevnt over, blir hjelp til pass av barnebarn inkludert. Vi har her valgt å se på barnebarnpass for seg og vil belyse denne type hjelp når vi tar opp besteforeldres rolle og betydning nedenfor.

Besteforeldres rolle og betydning

Det er en vanlig myte at dagens besteforeldre er opptatte med å dyrke det gode liv i en ny type alderdom – de er stadig på reise, ligger på en solseng ved Middelhavet eller spiller golf – noe som innebærer at de er lite tilgjengelige for sine barn og barnebarn. Realiteten er at de aller fleste i hovedsak er hjemme, mange bor i nærheten av barnebarna, de er i hyppig kontakt med dem, er engasjerte i livene deres og er sentrale støttespillere i hverdagen til småbarnsfamilier. Dagens besteforeldre kan derfor først og fremst sies å utgjøre en sentral «generasjonsressurs» (Hagestad og Herlofson 2009a).

Forventninger til besteforeldre

Besteforeldreforskningen på 1980-tallet tok gjerne utgangspunkt i at det ikke fantes noen felles forventninger til besteforeldre (Bengtson 1985, Hagestad 1985). Besteforeldre kunne snarere sies å ha en slags «rolleløs» rolle (Burgess 1960). Siden den gang har forskning om besteforeldre og barnebarn økt betraktelig og det er lite i de siste årenes studier som tyder på at besteforeldre er «rolleløse».

I Norge har uformelle forventninger til besteforeldre blitt kartlagt gjennom NorLAG studien ved at deltakerne har blitt spurt om hva de mener besteforeldres rolle bør bestå av. Blant bestemødre og bestefedre var mer enn 90 prosent enige i at besteforeldre bør være der for barnebarn i krisesituasjoner (f.eks. sykdom, skilsmisse), at de bør gjøre ting sammen med barnebarna (turer, ferier, aktiviteter) og at de bør gi oppmuntring og støtte til sine voksne barn i deres foreldrerolle (Herlofson og Hagestad 2012, 2013). Færre mente at det er besteforeldres oppgave å være et korrektiv i barneoppdragelsen (ca. 30 prosent) eller at de bør bidra til økonomisk trygghet for barn og barnebarn (40 prosent). I Norge er en klar majoritet av befolkningen av den oppfatning at det sistnevnte først og fremst er velferdsstatens ansvar, ikke familiens (Herlofson m.fl. 2011). Dette forhindrer ikke at det i praksis flyter en god del midler nedover i generasjonslinjen, som vi har tatt opp tidligere.

Enkelte av spørsmålene i NorLAG ble også stilt i den europeiske studien SHARE (The Survey of Health and Retirement in Europe), noe som har gjort det mulig å sammenlikne de norske resultatene med svarene fra besteforeldre i en rekke andre land. Enigheten om at besteforeldre bør være tilgjengelige for barnebarn i kriser viste seg å være høyest i Norge, fulgt av Sverige og landene sør i Europe. De sistnevnte lå derimot høyere enn landene i Skandinavia når det gjaldt forventningen om at besteforeldre bør bidra til økonomisk trygghet (Herlofson og Hagestad 2012, 2013). NorLAG data viser altså at det er bred enighet om hvilke forventninger som bør kunne stilles til besteforeldre, og som vi skal se, så følger også besteforeldre opp når det gjelder utøvelsen av rollen.

Utøvelse av besteforeldrerollen – pass av barnebarn

Data fra NorLAG (første runde) viser at omkring en tredjedel av besteforeldre (36 prosent av bestemødre og 28 prosent av bestefedre) passet barnebarn minst en gang i uken. Seks av ti gjorde det i hvert fall månedlig – noen flere blant bestemødrene enn blant bestefedrene. Bare 5 prosent sa at de aldri passet barnebarn (Herlofson og Hagestad 2012, 2013). Barnebarns alder har naturlig nok mye å si for besteforeldres hjelp til pass. Blant besteforeldre i NorLAG hadde mer enn 90 prosent barnebarn under 15 år (88 prosent hadde barnebarn i alderen 0–12 år).

Sammenlikner vi disse funnene med resultater fra den europeiske studien SHARE (se bl.a. Hank og Buber 2009, Igel og Szydlik 2011), går det frem at det faktisk er en noe større andel besteforeldre i Norge og i de andre skandinaviske landene som var involverte i pass av barnebarn enn hva som var tilfellet i Sør-Europa (figur 1.5a). Nærmere analyser viser imidlertid at besteforeldre i Sør-Europa til gjengjeld oftere var engasjert i fulltids barnebarnpass. Nesten halvparten av de som oppga at de passer barnebarn, gjorde det så ofte som (nesten) hver dag. Daglig barnebarnpass hører derimot til unntakene i Norge, i likhet med i Sverige og Danmark (figur 1.5b). Under fem prosent av besteforeldrene stilte opp på daglig basis i disse landene (Herlofson og Hagestad 2012, 2013).

Figur 1.5a Andel besteforeldre (50–79 år) som har vært involverte i barnebarnpass siste 12 måneder, etter land og kjønn.

Kilde: NorLAG2/LOGG og SHARE (Herlofson og Hagestad 2012).

Figur 1.5b Andel besteforeldre (50–79 år) som har passet barnebarn daglig (eller nesten daglig) siste 12 måneder, etter land og kjønn¹

¹ blant besteforeldre som oppga at de hadde vært involvert i pass siste 12 mnd.

Kilde: NorLAG2/LOGG og SHARE (Herlofson og Hagestad 2012).

Kontrastene i pass av barnebarn mellom Nord- og Sør-Europa tilsvarer forskjellene når det gjelder omsorg for eldre foreldre. Relativt flere yter hjelp i nord, men hjelpen er mer intensiv i sør. Det er rimelig å tro at det ulike mønsteret skyldes den bedre utbygde velferdsstaten i nord (med blant annet lange foreldrepermisjoner og høy barnehagedekning) som gir rom for å gi litt hjelp, men gjør det mindre nødvendig å gi mye. NorLAG-studien viser dessuten en stigende prevalens av barnebarnpass blant norske besteforeldre i løpet av perioden 2002–2007. Mens 63 prosent av bestemødrene og 56 prosent av bestefedrene i NorLAGs første runde oppga at de passet barnebarn minst en gang i måneden, er tilsvarende andeler i andre runde henholdsvis 70 og 62 prosent. Samme tendens er rapportert fra Nederland for perioden 1992–2006 (Geurts m.fl. 2015).

Besteforeldres betydning for barn og barnebarn

Norske besteforeldre tar, som nevnt, sjelden over hele ansvaret for pass av barnebarn. De er snarere et slags «heimevern» som er tilgjengelige ved behov (Hagestad 2006a). I land der foreldrepermisjoner er korte og barnehagedekningen lav, er mange småbarnsforeldre, og først og fremst mødre, avhengige av hyppig hjelp, ikke minst fra sine egne foreldre. Flere nyere studier har vist hvordan hjelpen deres med barnepass er av sentral betydning for om småbarnsmødre i disse landene er i jobb eller ikke (bl.a. Arpino, Pronzato og Tavares 2014, Aassve, Arpino og Goisis 2012, Dimova og Wolff 2011, Tobío 2007). For Norges del er det lite som tyder på at denne type hjelp er avgjørende for om kvinner med små barn er yrkesaktive eller ikke. En phd-avhandling viser imidlertid tegn til at hjelp til pass fra besteforeldre kan ha betydning for småbarnsmødres stillingsprosent (Johnsen 2015). Ved hjelp av registerdata viser Johnsen at det er en sammenheng mellom avtalefestet pensjon (AFP) og småbarnsmødres fulltids yrkesaktivitet – mødre med små barn hadde større sannsynlighet for å jobbe fulltid dersom deres mor hadde gått av med AFP (og således var mer tilgjengelig som barnebarnpasser).

Nyere studier antyder at besteforeldres hjelp til familiens yngste også kan slå gunstig ut for fertiliteten – både for om kvinner får barn eller for om de velger å få et barn til (Kaptijn m.fl. 2010, Thomese og Liefbroer 2013, Aassve, Meroni og Pronzato 2012). Denne muligheten har oss bekjent foreløpig ikke vært studert med norske data.

Forskning fra USA har vært langt mer omfattende på området sammenliknet med den europeiske. Et mye studert tema her er besteforeldres rolle som såkalte «surrogatforeldre» for barnebarn med foreldre som av ulike grunner ikke strekker til på grunn av rusmisbruk, kriminalitet, sykdom, fattigdom eller annen risiko (Minkler og Roe 1996, Uhlenberg og Cheuk 2010). AIDS-epidemien har gitt mange besteforeldre samme rolle i flere afrikanske land, der den eldste generasjonen har måttet overta for den tapte mellomgenerasjonen. En annen årsak til ansvarsovertakelse i Afrika, og også i Asia, er arbeidsmigrasjon. I tilfeller der mellomgenerasjonen ser seg nødt til å flytte til urbane strøk for å få arbeid, blir ofte den yngste generasjonen igjen på landsbygda med besteforeldrene for kortere eller lengre perioder (Baker og Silverstein 2012, Uhlenberg og Cheuk 2010). Dette gjelder også i enkelte europeiske land, først og fremst i Øst-Europa. Barn blir igjen i hjemlandet mens foreldrene deres reiser til andre deler av Europa for å arbeide, og flere av disse barna blir tatt hånd om av besteforeldre (Guentcheva 2010, Yazykova og Boberiene 2015).

Det er ikke uvanlig at besteforeldre er fosterforeldre for barnebarn, men oversikter avdekker store forskjeller på tvers av ulike land. Mens rundt ett av fem fosterbarn i England og Tyskland bor i såkalte slektsfosterhjem, gjelder det samme for 75 prosent i Spania (Del Valle og Bravo 2013). Norsk forskning og statistikk viser at nær en fjerdedel av fosterbarn bor i fosterhjem hos familien og det vanligste er da at de bor hos besteforeldre (som oftest på morsiden) (Backe-Hansen, Egelund og Havik 2010, Thørnblad 2012).

Besteforeldrerollen består av mer enn pass av barnebarn. En annen oppgave er hjelp til skolearbeid. Besteforeldrestudien (Hagestad 2006b) viste at mange barnebarn fikk hjelp med lekser – i noen tilfeller via telefon eller e-post. Vi vet foreløpig lite om omfanget av denne type hjelp og også lite om eventuelle følgevirkninger, men en nylig utgitt norsk rapport gir noen interessante funn. Løken, Lommerud og Reiso (2014) har sett på konsekvenser av reformen knyttet til overgangsstønaden for enslige forsørgere. I 1998 ble denne stønaden kraftig redusert, noe som medførte at det nå kun ble mulig å motta overgangsstønad i maksimum tre år. Løken og hennes kolleger finner at dette gikk ut over barnas ungdomsskolekarakterer. Reduksjonen av overgangsstønaden gjorde at enslige forsørgere, som i hovedsak er mødre, begynte å jobbe tidligere enn hva de hadde måttet før. De var dermed mindre tilgjengelige når det blant annet gjaldt å følge opp barnas skolearbeid. Den negative effekten på karakterene viste seg imidlertid å være vesentlig mindre for barn som hadde besteforeldre boende i nærheten.

Innen besteforeldreforskningen belyser de fleste studier relasjoner til barnebarn som er små. Ungdoms- og tidlig voksenfase er i stor grad oversett. Heller ikke ungdomsforskningen, verken den norske eller internasjonale, synliggjør besteforeldrerelasjonen i særlig grad. Her er det liten tradisjon for å gå ut over ungdommenes aller nærmeste familiemedlemmer, det vil si foreldre og søsken. Forskere som har tatt for seg forholdet mellom besteforeldre og barnebarn i ulike aldre, konkluderer at kontakten mellom de to generasjonene reduseres etter hvert som barnebarna blir eldre (Geurts m.fl. 2009, Silverstein og Marenco 2001). Noen hevder at relasjonen utvikler seg til å ha liten betydning når barnebarna går over i ungdomsfasen (Cherlin og Furstenberg 1986). Andre har beskrevet hvordan forholdet endrer karakter, men blir viktigere etter hvert som både besteforeldre og barnebarn blir eldre (Kemp 2005). De få foreliggende studier av besteforeldre og eldre barnebarn (ungdom, unge voksne) belyser først og fremst besteforeldres betydning for de unges livskvalitet, og konklusjonene er ikke entydige. Noen finner at det å ha et nært forhold til besteforeldre reduserer depressive symptomer (f.eks. Ruiz og Silverstein 2007), andre finner ingen sammenheng mellom relasjonen til besteforeldre og de unges psykiske velvære (Dunifon og Bajracharya 2012).

Det er altså uenighet når det gjelder betydningen av besteforeldre for barnebarn i ungdoms- og tidlig voksenfasen. Et annet område av besteforeldreforskningen der resultatene ikke er entydige, handler om hvilken betydning relasjonen til barnebarn har for besteforeldregenerasjonen.

Betydning av barnebarn for besteforeldre

Flere tidligere studier viser at det å ha barnebarn er av betydning for besteforeldres helse og livskvalitet. Størstedelen av denne forskningen er fra USA og ser på besteforeldre som har fullt omsorgsansvar for barnebarn. Her er funnene, med få unntak, at det å være såkalte «surrogatforeldre» er slitsomt (Baker og Silverstein 2012, Hayslip og Kaminski 2005). En viktig årsak er omstendighetene rundt omsorgsansvaret – som nevnt over har nesten samtlige voksne barn som av ulike årsaker ikke klarer å utfylle foreldrerollen. Slike forhold skaper mye bekymring for den eldre generasjonen og går ut over deres velvære og helse. De aller fleste besteforeldre er imidlertid ikke i en slik situasjon, men de få studiene som belyser mer «vanlige» besteforeldre gir noe ulike bilder.

En nylig utkommet studie basert på data fra SHARE viser at det å passe barnebarn hadde en positiv effekt på besteforeldres selvrapporterte helse to til fire år senere (Di Gessa, Glaser og Tinker 2015). Dette gjaldt både for intensiv pass (det vil si daglig eller minst 15 timer i uken) og for mer sporadisk hjelp. Muller og Litwin (2011) finner at hyppig kontakt med barnebarn ikke hadde noen betydning for besteforeldres depressive symptomer. Mahne og Huxhold (2014) derimot, dokumenterer at et nært forhold til barnebarn gir positiv effekt på eldres subjektive velvære. Den foreløpige eneste studien med norske data finner ingen sammenheng mellom livskvalitet (målt ved depresjon og ensomhet) og det å være besteforelder (Hansen og Slagsvold 2013). Hvorvidt kvaliteten på forholdet til barnebarn (blant annet kontakt- og hjelpemønstre) har noe å si for eldres helse og psykiske velvære i Norge, finnes det hittil ingen studier om.

I samfunn i rask endring kan eldre ende opp som det Mead (1970) har kalt «immigrants in time» med mindre de sosialiseres av yngre generasjoner. Barnebarn kan være til stor hjelp når det gjelder eldres teknologiske ferdigheter (Hagestad 2008). I Besteforeldrestudien oppga majoriteten av 10–12-åringene at de hjalp besteforeldre med mobiltelefoner, internett og liknende. Det at barnebarn kan være til nytte for besteforeldres læringsprosesser er et foreløpig lite belyst tema.

Har så engasjement overfor barnebarn noen betydning for besteforeldre når de selv kommer i en situasjon der de trenger hjelp? I de senere år har det kommet studier som viser at barnebarnpass kan være en klok investering (Brugiavini m.fl. 2013, Geurts, Poortman og van Tilburg 2012). Brugiavini og kolleger (2013) benyttet data fra SHARE-studien og fant at de som passet barnebarn på ett tidspunkt, hadde større sannsynlighet for å motta hjelp fra voksne barn 5–7 år senere. Det var ikke bare sannsynligheten for å motta hjelp som økte, men også hyppigheten av hjelp. Geurts, van Tilburg og Poortman (2012) brukte nederlandske data og kom frem til tilsvarende resultater – men kun for pass av sønners barn. Besteforeldre som stilte opp og passet sønnesønner og sønnedøtre mottok mer hjelp fra sønnene sine senere sammenliknet med mindre engasjerte besteforeldre. Pass av døtres barn hadde ikke samme effekt. Hvorvidt besteforeldres innsats når barnebarna er små også gjør at barnebarna selv engasjerer seg når bestemor eller bestefar får behov for hjelp senere i livet, vet vi så langt lite om. Litteraturen som omhandler familiens omsorg for eldre dreier seg nesten utelukkende om voksne barn og partnere. Barnebarn nevnes sjelden.

I store trekk – en kort sammenfatning

Aldringen av befolkningen endrer fordelingen av goder og byrder mellom generasjonene og legger press på den etablerte orden. Finner familien en rimelig balanse mellom hensynet til yngre og eldre generasjoner? Vil befolkningen fortsatt slutte opp om generasjonskontrakten i velferdsstaten? Vår gjennomgang av tidligere forskning gir ingen garantier, men gir så langt et mer betryggende inntrykk enn hva man ofte får fra medienes nærgående reportasjoner. Samholdet mellom familiegenerasjonene er fortsatt betydelig, og er bemerkelsesverdig stabilt de sosiale endringene tatt i betraktning.

De fleste eldre foreldre sier at de har god kontakt med sine voksne barn. Mer enn 60 prosent er sammen ukentlig eller oftere, som er omtrent på samme nivå som funn fra undersøkelser tilbake på 1960-tallet viser. Bare få bor sammen med barna i dag, langt færre enn tidligere, og vesentlig færre enn i land lenger sør og øst i Europa. Men både yngre og eldre generasjoner ser ut til å foretrekke det slik: Nært, men ikke for nært.

Forholdet oppleves også som emosjonelt tett av de fleste, især slik det blir vurdert fra foreldrenes side. Ansvarsnormene overfor eldre foreldre, såkalt normativ solidaritet, er også bemerkelsesverdig robust, men finner nye former og uttrykk som lettere lar seg leve ut i et moderne samfunn. Med funksjonell solidaritet siktes det til hjelp og tjenester mellom generasjonene. Hjelpen flyter gjerne nedover fra eldre til yngre generasjoner frem til 70-årsalderen, og deretter den andre veien. Til gjengjeld yter den eldre generasjonen gjerne økonomisk bistand til de yngre, blant annet ved kjøp av bolig. Besteforeldre, som er flere og mer ressursrike enn tidligere, viser seg som en viktig støtte for generasjonsfamilien, som «brannvakt» eller «hjelpekorps» når behovene melder seg. I Norge er det sjelden behov for dem på daglig basis, men mange besteforeldre stiller opp og passer barnebarn ukentlig eller månedlig.

Vi kan ikke lenger snakke om «familien» som en entydig enhet. Dagens familier er mangfoldige, og har krav på respekt for hver sin form og måte å være familie på. Noe av det store mangfoldet kommer fra migrasjon, især fra såkalte fjernkulturelle deler av verden med en annen familiekultur enn den tradisjonelt norske – ofte med mer kollektivistiske idealer, med sterke lojaliteter oppover generasjonslinjene.

Nye familieformer har kommet til med samboerskap, foreldreskap av samme kjønn og relasjoner til dine, mine og våre barn. Er de nye familieformene særlig sårbare, eller er de først og fresmt eksempler på at familien er en robust sosial institusjon, som klarer å ta inn i seg stadig nye varianter? Noe av familiens styrke ligger nettopp her, at den er fleksibel og gir rom for endring. Som vi skrev innledningsvis er familien samfunnets grunnenhet, der livet starter og slutter. Vi har i teksten forsøkt å illustrere nettopp dette, og det mangfoldet som hører inn under betegnelsen «familie».

Se NOVA Rapport 2/16 for fullstendig referanseliste.

Vedlegg 2
Fødsler og fruktbarhet i Norge

Nico Keilman, Økonomisk institutt, Universitet i Oslo, 2015

I dette vedlegget gjøres det rede for at fruktbarhetsnivået i Norge er høyere enn det samlet fruktbarhetstall (SFT) har vist de siste årene. Samtidig er det meget sannsynlig med en økning i årlig antall fødsler fra rundt 60 000 nå til i underkant av 70 000 om ti år. En tilfredsstillende forklaring for dagens fruktbarhetsnivå er vanskelig å gi. Derfor er predikeringer av framtidens fruktbarhet usikre. En viktig konsekvens er at Statistisk sentralbyrå SSB bør publisere sine befolkningsprognoser i form av sannsynlighetsprognoser.

Hvis vi ønsker å løse de problemene en aldrende befolkning medfører med hensyn til vårt velferdssystem, er ikke fruktbarhetsnivået av stor betydning. I denne sammenhengen er det viktig at politikere og samfunnsplanleggere vurderer tiltak innenfor arbeidsmarkedet samt skatte-, helse-, og pensjonssystemene.

Empiri

Hvert år fødes det rundt 60 000 barn i Norge. Med noen få unntak har fødselstallene ligget stabilt på dette nivået de siste 25 årene; se figur 2.1. Men slik vil det ikke bli i framtiden. SSB forventer i sin befolkningsprognose at tallene i løpet av ti år vil øke til i underkant av 70 000 barn årlig. Det er barnebarna til de store fødselskullene fra babyboomperioden 1950–1970 som vi ser komme til verden fram til 2040.

Framtiden er usikker. Derfor har SSB beregnet flere alternativer for den framtidige befolkningsutviklingen. Fødselstallene markert med «M» i figur 2.1 viser utviklingen som SSB har mest tro på. Her antas det blant annet at dagens unge jenter i snitt kommer til å føde 1,8 barn. Figur 2.1 viser også to andre scenarier for fødselstallene. Det høye scenariet er basert på en fruktbarhetsforutsetning på rundt 2 barn per kvinne. Det andre scenariet tar utgangspunkt i et gjennomsnittlig barnetall på 1,6 barn per kvinne (Aase og Kaldager 2014).

Figur 2.1 Levendefødte, registrert 1950–2014. SSB befolkningsprognose 2013–2040, prognosealternativer «høy befolkningsvekst» (H), «middels befolkningsvekst» (M) og «lav befolkningsvekst» (L).

Kilde: SSB.

I dag ligger fruktbarhetsnivået på rundt 1,8 barn per kvinne i snitt. Dette tallet refererer til et fruktbarhetsmål som heter samlet fruktbarhetstall, eller SFT. Når en beregner SFT for ulike kalenderår, blir resultatet en rekke verdier for det såkalte periode-SFT. Kurven for periode-SFT i figur 2.2 viser at kvinner i snitt har fått 1,8–2,0 barn siden 1990.

Figur 2.2 Samlet fruktbarhetstall (SFT), periode 1850–2014, kohorter 1820–1970.

Kilde: SSB.

Periode-SFT for et bestemt år avspeiler antall barn en jente på 15 år kan forvente å føde fram til hun er 50. En viktig forutsetning her er at fruktbarheten forblir konstant i minst 35 år. Med andre ord, periode-SFT gir kun et øyeblikksbilde. Dermed har det en stor svakhet. I virkeligheten er fruktbarheten ikke konstant. Når fartsmåleren i bilen viser 80 km i timen, er dette ingen garanti for at vi om en time har tilbakelagt en avstand på 80 km. Bare når farten er konstant, kan vi være sikre på at det blir 80. Kurven for periode-SFT i Figur 2.2 viser at fruktbarheten ikke er konstant over tid. Den svinger blant annet i takt med konjunkturen. I tillegg er det mange andre faktorer som kan påvirke fruktbarhetsnivået. Derfor er et tall som for eksempel SFT for 2014 lik 1,76 barn vanskelig å tolke.

Et mye bedre mål er det som kalles for kohort-SFT. En kohort i denne sammenhengen er en gruppe kvinner født i samme kalenderår. Kohort-SFT viser hvor mange barn en bestemt kohort i virkeligheten har fått gjennom livsløpet. Kvinner født i 1970 er nå 45 år gamle, og dermed er de stort sett «ferdige» med å få barn. Figur 2.2 viser at de har fått litt i overkant av to barn hver. Med unntak av noen få kohorter født i begynnelsen av forrige århundre, er det ingen fødselskull som har fått færre enn to barn i snitt.

Figur 2.2 illustrerer helt klart hva konsekvensene er av at periode-SFT bare gir et øyeblikksbilde: Dette målet har mye større innslag av tilfeldige variasjoner enn kohort-SFT. Periode-SFT er bygd opp av en serie med sannsynligheter for at kvinner på ulike alderstrinn får barn. Disse sannsynlighetene utgjør «atferden». Den påvirkes i stor grad av ønskene om å få barn (i disse ulike aldrene). Slike ønsker er resultat av blant annet egen kjøpekraft, lønnspotensial, og forhold i samfunnet som til dels er bestemt av landets økonomiske situasjon. Med andre ord: Økonomiske konjunkturer påvirker fruktbarhetsatferd, det vil si SFT. Men også andre typer atferdsendringer i befolkningen kan ha en sterk effekt på periode-SFT. Under babyboomsperioden (årene 1950–1970) økte for eksempel barnetallet for kvinner født i perioden 1920–1940 fra 2 til 2,6 i snitt. Periode-SFT økte enda sterkere, fordi kvinner fikk barn i stadig yngre alder. Dermed ble det en «opphopning» av barnefødsler i bestemte kalenderår, og periode-SFT ble kunstig høyt. Det motsatte skjedde mot slutten av 1970-tallet og på 1980-tallet: Flere og flere kvinner ventet med å stifte familie på grunn av lengre skolegang. Når kvinner utsetter sine planlagte barnefødsler blir periode-SFT kunstig lavt. Grunnen er at et bestemt antall fødsler fordeles over stadig flere kalenderår.

Kohort-SFT avspeiler altså antall barn som ulike generasjoner av kvinner har fått. Figur 2.2 viser en langsiktig nedgang, som kun hadde et avbrudd for kvinner født mellom 1900 og 1930. Nedgangen etter 1965 henger i all hovedsak sammen med det faktum at store barneflokker har blitt mye mindre vanlig. At en litt større andel kvinner forble barnløse har bare vært av meget begrenset betydning; se tabell 2.1.

Tabell 2.1 Barnetallsfordeling i prosenter for kvinner i alder 45 som er født i 1935, 1955 eller 1969.

Kvinner født i

Ingen barn

1 barn

2 barn

3 barn

4 barn

1935

9,6

10,4

30,4

27,4

22,2

1955

11,2

14,3

42,1

24,2

8,1

1969

12,8

14,9

40,8

23,7

7,9

Kilde: SSB.

At noen flere kvinner forble barnløse skjedde samtidig med at de som stiftet familie fikk sitt første barn stadig senere i livet (Kravdal 1991, Hart et al. 2015). Dette er i tråd med at kvinner brukte stadig flere år i utdanningsløpet. Nyere tall viser også at fruktbarhetsfallet er gjennomgående, og relativt uavhengig av utdanningsnivå, utdanningsaktivitet og arbeidslivsdeltakelse (Lappegård og Dommermuth 2015, Hart et al. 2015). Nedgangen skjedde hovedsakelig blant kvinner under 30 år og den var sterkere for tredjefødsler enn for det første eller det andre barnet.

Siden 2000 har SSB også publisert tall for menns fruktbarhet, både i en periode- og et kohortperspektiv. Det viser seg at periode-SFT for menn ligger litt lavere enn for kvinner, av tre grunner. For rundt 2–4 prosent av alle levendefødte barn i perioden 2000–2014 er det ingen opplysninger om faren. I tillegg regner SSB den reproduktive perioden for menn som 15–55 år, ikke 15–50 år som for kvinner. Dermed deles antall barn som blir født et bestemt år på litt flere menn enn kvinner. Til slutt er det et mannsoverskudd i de aktuelle aldrene. Dette forklares av to faktorer. For det første har det vært høy arbeidsinnvandring etter 2004. For det andre fødes det rundt 6 prosent flere gutter enn jenter hvert år, noe som bare er svakt motvirket av høyere dødelighet blant gutter og unge menn. Forskjellen mellom kvinners og menns SFT er i underkant av 0,2 barn; for eksempel var periode-SFT for menn lik 1,58 i 2014, mot 1,76 for kvinner. Også for kohort-SFT er tallene for menn litt lavere enn for kvinner.

Forklaringer

Mange forskere har prøvd å finne tilfredsstillende forklaringer for fruktbarhetsnivået, dets utvikling over tid, og for barnetallet til den enkelte kvinnen. Men som i mange andre samfunnsvitenskaper finnes det ikke noen allmenn akseptert forklaring med generell gyldighet. I en omfattende oversiktsartikkel over forsøk på å forklare observert fruktbarhet, drøfter Leridon (2015) historiske bidrag, samt innfallsvinkler fra antropologer, biologer, statsvitere, mikro- og makroøkonomer og andre samfunnsvitere. Han konkluderer at «… we still have no universally accepted explanation for why the Western post-war baby boom occurred, and why it ended. Nor do we have any clear idea of how fertility will evolve in countries where it is currently below replacement level.» (Leridon 2015, s. 339). Allerede på 1980-tallet konkluderte Keyfitz (1982) med at daværende fruktbarhetsteorier bare hadde begrenset gyldighet over tid og på tvers av land, eller var basert på viktige forutsetninger – for eksempel «alt annet likt». Med hensyn til valg av partner, eller å få barn, viser individer en atferd som er vanskelig å forklare, og dermed vanskelig å predikere. Generaliseringer angående menneskelig atferd er begrenset til spesifikke omstendigheter eller bestemte tidsperioder (se også Boudon 1986).

Til tross for disse begrensningene vet vi mye om en rekke isolerte faktorer og på hvilken måte disse påvirker fruktbarhet – i det minste kvalitativt. Nedenfor oppsummeres kort noen få eksempler, men det finnes mange andre; oppsummeringen er begrenset til industrialiserte samfunn og den avsluttes ved å nevne noen motstridende funn for Norge.

Fra biologien vet vi at kvinners mulighet til å bli gravide sterkt faller etter at de har passert første halvdel av 30-årene, og at amming (i alle aldre) også medfører redusert biologisk fruktbarhet. Normer og verdier vedrørende familieliv og barnetall varier sterkt på tvers av religioner og kulturer. En viktig kulturell faktor er likestilling mellom kvinner og menn: det at kvinner er mer likestilte med menn i Norden enn for eksempel i Italia, Spania og Japan, bidrar trolig til at fruktbarheten i Norden er høyere. Hva slags velferdsstat det er snakk om henger sterkt sammen med en slik kulturell variabel. I middelhavslandene der mannen spiller en forholdsvis dominant rolle er det mye vanskeligere for kvinner å kombinere familie med å være aktiv i arbeidsmarkedet enn i nordiske land med velferdsordninger av en sosialdemokratisk type. I tillegg har det skjedd verdiendringer (endringer av normer og holdninger) som har bidratt til å svekke fruktbarheten. Det kan også ha vært en mer direkte virkning på fruktbarheten gjennom endrede oppfatninger om hvorvidt man vil bruke tid og penger på barn istedenfor annet som kan gi oss tilfredsstillelse. Her spiller mikroøkonomiske argumenter en stor rolle. Sentralt står det faktum at det koster tid å oppdra et barn, og at begge partnere som lever i et forhold ønsker å dra mest mulig nytte av sin tidsbruk. Gleden av å ha barn konkurrerer med gleden man finner i andre aktiviteter, som å jobbe, å ta en utdanning, eller fritid. Gitt en rekke normer og preferanser (for eksempel egne og andres oppfatninger om å ha barn) og begrensninger (for eksempel inntekt) bestemmer man seg for å ha (enda) ett barn eller ikke – kvantitet. Alternativt kan man investere mer tid og penger i barnet eller barna man allerede har – kvalitet.

Dommermuth og kolleger (2015) har nylig laget en omfattende oversikt over det vi vet om ulike faktorer som påvirker fruktbarheten i Norge. Nedenfor velges det noen empiriske funn fra denne rapporten. Disse er ment som en illustrasjon av hvor vanskelig det er å finne utvetydige forklaringer for fruktbarhetens nivå eller dens utvikling over tid, eller for barnetallet til den enkelte kvinnen.

Lappegård (2010) analyserer tilbøyeligheten til å få enda et barn for kvinner som har ett eller to barn fra før. Hun studerer betydningen av foreldrepermisjon, barnehagedekning og kontantstøtte. Når det gjelder kontantstøtte, finner hun at tobarnsmødre var mer tilbøyelige til å få barn nummer tre etter innføringen av denne ordningen i 1998/1999. Funnet står i kontrast med konklusjonen til Andersen et al. (2015), som finner at innføring av kontantstøtteordningen gikk sammen med lavere tilbøyelighet for norske tobarnsmødre til å få et tredje barn. Denne konklusjonen er litt overraskende: teoretisk skulle fruktbarheten øke fordi noen grupper får en økonomisk fordel, mens andre grupper i alle fall ikke får noen ulempe. Det er vanskelig å gi en forklaring på disse motstridende funn, siden Andersen et al. (2015) ikke diskuterer Lappegårds resultater fra 2010.

Det finnes mange studier av sammenhengen mellom fruktbarhet og utdanning. Dommermuth et al. (2015) diskuterer betydningen av utdanning for om kvinner og menn får barn eller ikke, når de får barn og hvor mange barn de får. Menn med lav utdanning får færre barn og er i større grad barnløse enn de med høy utdanning. For kvinner er utdanningseffekten motsatt. En mulig forklaring er at kvinner med høy utdanning har høyere alternativkostnader (kvinner i denne gruppen taper mest på å redusere tid brukt på betalt arbeid for å ta seg av egne barn) enn de med lav utdanning. For menn spiller alternativkostnader en mye mindre rolle – spørsmålet om hvem som er de ressurssterke partnere for kvinnene er viktigere.

Dommermuth et al. (2015) nevner at årsakssammenhengen mellom utdanning og fruktbarhet ikke er entydig. Den kan gå fra utdanning til fruktbarhet, som nevnt ovenfor. Men det er også funn som tyder på det motsatte: norske kvinner med høy utdanning har færre barn enn de med lav utdanning fordi barnefødsler er til hinder for utdanning. I tillegg finnes det en tredje mulighet, nemlig at det er bakenforliggende faktorer som påvirker både utdanning og barnetall. For eksempel, noen kvinner kan være lite motiverte for å påbegynne eller fullføre høyere utdanning – samtidig ønsker de seg forholdsvis mange barn.

Prognoser

Figur 2.1 viser resultater for SSBs prognose for antall levendefødte i framtiden. Hvordan har man kommet fram til slike anslag? Ideelt sett burde en basere seg på empirisk funderte forklaringer av dagens fruktbarhet. Tankegangen er som følger: La oss si at vi har funnet de kausale faktorene som forklarer den historiske fruktbarhetsutviklingen. Anta nå at årsakssammenhengen også er gyldig i framtiden, og at vi vet hvordan de kausale faktorene kommer til å utvikle seg. Da kan vi bruke den nevnte sammenhengen til å predikere kvinnenes barnetall. Men, som det er blitt argumentert ovenfor, det finnes ingen allmenn aksepterte forklaringer. Derfor brukes det en mindre ambisiøs metode: Man studerer det kvalitative forløpet i observert fruktbarhet for en rekke år, for eksempel oppgang og nedgang i samlet fruktbarhetstall som i figur 2.2. Hvorfor økte SFT etter andre verdenskrig, og hvorfor ser vi et sterkt fall etter 1970? Deretter trendforlenger man den historiske utviklingen. Et meget klart eksempel på en slik tankegang er analysen til Aase og Kaldager (2014), som ligger bak SSBs forutsetning om SFT-utviklingen i framtiden.

Når en tilfredsstillende forklaring for dagens fruktbarhetsnivå mangler, er det helt klart at predikeringer av framtidens fruktbarhet må bli usikre. Derfor har demografer utviklet statistiske prognosemetoder. Disse metodene brukes til å beregne prognoser for fruktbarhet (men også for dødelighet og migrasjon) i form av sannsynlighetsprognoser. En slik sannsynlighetsprognose forteller oss hvor stor sannsynligheten er for at SFT i et framtidig år ligger innenfor visse grenser. Dermed er usikkerheten kvantifisert. Å kvantifisere usikkerheten er helt nødvendig, fordi det finnes mange mulige verdier for SFT i nær framtid, men noen av disse er mer sannsynlige enn andre. At dagens unge jenter kommer til å få 2 barn i snitt er meget sannsynlig, gitt nåværende kunnskap. En verdi på 3 barn per kvinne er mye mindre sannsynlig, og det er vanskelig å forestille seg at de får 5 barn. Sannsynlighetsprognoser synliggjør hvor sikre eller usikre slike anslag på framtidens SFT er.

Som en illustrasjon av en slik sannsynlighetsprognose viser figur 2.3 hvordan periode-SFT kan komme til å utvikle seg i perioden 2015–2050. Figuren stammer fra en beregning der økningen eller nedgangen i SFT fra et år til neste år antas å være helt tilfeldig. Størrelsen på de tilfeldige endringene er basert på erfaringer fra seks europeiske land med gode data for fruktbarhet, inkludert Norge. Se Alho et al. (2008, s. 44) for en nærmere presisering. Figur 2.3 er basert på 3000 simuleringer. Tre av disse er tegnet inn som tynne svarte streker. De viser tre mulige baner for framtidens SFT. Forventningen er at SFT kommer til å ligge mer eller mindre konstant på et nivå litt i underkant av 1,8 barn per kvinne i snitt. Samtidig viser de andre to heltrukne fargede kurvene at SFT i 2040, for eksempel, med 80 prosent sannsynlighet (odds 4 mot 1) blir mellom 1,3 og 2,4 barn per kvinne. Det er klart at usikkerheten øker og at intervallene blir større jo lenger man skuer inn i framtiden. Figur 2.3 viser også det høye og det lave fruktbarhetsalternativet i SSBs befolkningsprognose. Tatt i betraktning at framtidens fruktbarhet er usikker, og under forutsetning av at usikkerhetsvurderingene er riktige, er det en sjanse på kun 20 prosent (odds 1 mot 4) at SFT i 2040 ligger mellom de stiplede linjene. For 2020 og 2030 er sannsynlighetene noe større; henholdsvis 57 prosent og 31 prosent. Generelt kan man konkludere at SSBs prognose for SFT har en forventet treffsikkerhet på mindre enn 50 prosent fra og med år 2022.

Figur 2.3 Sannsynlighetsprognose for periode-SFT. Banen markert med «M» viser forventet verdi, beregnet som gjennomsnitt av 3000 simulerte SFT-baner. Linjene markert med «80 %H» og «80 %L»» representerer øvre og nedre grense til et 80 prosent prediksjonsintervall. Stiplede linjer viser det høye («SSB H») og det lave («SSB L») fruktbarhetsalternativet i SSBs befolkningsprognose fra 2014. De tre tynne svarte linjer representerer tre av de 3000 simulerte SFT-baner.

Kilde: Forfatterens egne beregninger og SSB (2014).

SSB presenterer ikke sin offisielle befolkningsprognose i form av en sannsynlighetsprognose – det er ingen sannsynlighetsvurderinger knyttet til resultatene for de ulike beregningsalternativene H, M og L (for henholdsvis høy, middels og lav befolkningsvekst). Men det finnes ekspertise på dette feltet i SSB: For noen år siden publiserte Foss (2012) en sannsynlighetsprognose for Norges befolkning fordelt etter kjønn og alder fram til 2060. Hun fant blant annet at usikkerheten på lang sikt omkring både antall barn (alder 0–14) og antall eldre (alder 85+) er mye større enn det som SSBs høye og lave alternativer indikerer.

Sannsynlighetsprognoser tvinger politikere og samfunnsplanleggere til å forholde seg eksplisitt til prognoseusikkerhet. Dermed blir det mye mindre fare for at brukeren blir overrasket når en oppdatert prognose viser helt forskjellige resultater sammenlignet med forrige prognose. Sannsynlighetsprognoser brukes regelmessig i andre sammenhenger, for eksempel i værmeldingen og i anslag på framtidig fastlands-BNP, styringsrente samt oljefondets beholdning. Offisielle befolkningsprognoser i form av sannsynlighetsbetraktninger finnes det hittil for bare to land i verden, New Zealand[374] og Nederland[375] . Men også FN har begynt å publisere slike prognoser for alle land i verden[376] . Det er høyst nødvendig at SSB følger disse gode eksemplene.

Konsekvenser

Fra flere hold har det blitt hevdet at fødselstallene og fruktbarhetsnivået er for lave for å opprettholde folketallet, og at velferdsstaten ikke lenger er bærekraftig i framtiden. Når det gjelder folketallet mener noen at vi må ha en fødselsrate på 2,1 for å opprettholde befolkningen. Men sannheten er at folketallet i Norge øker, selv med dagens rate er på 1,76 barn per kvinne i gjennomsnitt. Det er langt flere barnefødsler (59 000) enn dødsfall (41 000). I tillegg kommer innvandringsoverskuddet, som var på 38 000 (alle tallene gjelder 2014). Bare hvis fødselsraten ligger under 2,1 barn over lang tid, og innvandringsoverskuddet er null hele tiden, vil folketallet etter hvert begynne å synke. Det er ikke noe som tyder på at dette kommer til å skje i nær framtid. SSB forventer i sin befolkningsprognose fra 2014 at vi blir stadig flere i Norge, fra rundt 5,2 millioner nå til 5,8–7,2 millioner i 2040. Gitt de høye innvandringstallene for 2014 kan vi forvente enda større tall når SSB i 2016 har oppdatert sin befolkningsprognose.

Velferdsstaten står overfor store utfordringer når det gjelder pensjonsutgifter og kostnader knyttet til helse, pleie og omsorg. Mange av utfordringene henger direkte sammen med en økende andel eldre i befolkningen. Men bekymringen for at fruktbarhetsnivået er for lavt for å opprettholde velferdsstaten er ubegrunnet. Riktignok vil vedvarende høyere fødselstall delvis kunne dempe økningen i andelen eldre en gang omkring midten av dette århundret. Men for at dette på lang sikt fullt ut skulle kunne motvirke økende eldre-andeler, måtte barnetallet til norske kvinner stige til et urealistisk høyt nivå. For eksempel er i dag rundt 16 prosent av befolkningen i alder 65 eller mer. SSB forventer i sin befolkningsprognose fra 2014 at andelen kommer til å øke til 23–25 prosent i 2060. Dersom vi ønsker å opprettholde en andel på 16 prosent (og ser bort fra innvandring), må barnetallet umiddelbart øke til rundt 2,7 barn per kvinne i gjennomsnitt, og forbli på dette nivået. Dette anslaget er basert på dagens levealder, som er rundt 82 år. Levealderen forventes å øke til et nivå rundt 88 år i 2060. Dermed øker også anslaget på barnetallet som trengs for å opprettholde andel eldre i befolkningen, til rundt 3 barn per kvinne i gjennomsnitt. Dette er et urealistisk høyt fruktbarhetsnivå, gitt at norske kvinner født mellom 1950 og 1969 har fått rundt to barn i gjennomsnitt (figur 2.2). Også figur 2.3 viser at det er lite sannsynlig med et fruktbarhetsnivå på 3 barn per kvinne i gjennomsnitt.

Hvis vi ønsker å løse de demografiske utfordringene vi står overfor med hensyn til vårt velferdssystem, er økende levealder og en aldrende befolkning faktorer av stor betydning. Det er viktig at norske politikere og samfunnsplanleggere vurderer tiltak innenfor arbeidsmarkedet samt skatte-, helse-, og pensjonssystemene. I denne sammenhengen er dagens fruktbarhetsnivå mindre viktig.

Referanser

Alho, J. , H. Cruijsen, N. Keilman (2008) Empirically based specification of forecast uncertainty. In J. Alho, S. Hougaard Jensen, J. Lassila (red.) Uncertain Demographics and Fiscal Sustainability. Cambridge: Cambridge University Press (s. 34–54).

Andersen, S., N. Drange, T. Lappegård (2015) Can a cash transfer to families change fertility behaviour? Discussion Paper 800. Oslo/Kongsvinger: Statistisk sentralbyrå.

Boudon, R. (1986) Theories of Social Change: A Critical Appraisal. Cambridge: Polity Press.

Dommermuth, L., R. Kaldager Hart, T. Lappegård, M. Rønsen, K. Aarskaug Wiik (2015) Kunnskapsstatus om fruktbarhet og samliv i Norge. Rapporter 2015/31. Oslo/Kongsvinger: Statistisk sentralbyrå.

Foss, A. (2012) Stokastiske befolkningsprognoser for Norge 2012–2060. Økonomiske analyser 2/2012 (s. 30–34).

Hart, R., M. Rønsen og A. Syse (2015) Hvem velger å få flere barn? En analyse av fødselssannsynligheter i Norge de siste 15 årene. Økonomiske analyser 4/2015 (s. 48–59).

Keyfitz, N. (1982) Can knowledge improve forecasts? Population and Development Review 8(4) (s. 729–751).

Kravdal, Ø. (1991) Hvor mange barn? Oslo: Universitetsforlaget.

Lappegård, T. (2010) Family policies and fertility in Norway. European Journal of Population 26 (s. 99–116).

Lappegård, T. og L. Dommermuth (2015) Hvorfor faller fruktbarheten i Norge? Økonomiske analyser 4/2015 (s. 36–47).

Leridon, H. (2015) The development of fertility theories: A multidisciplinary endeavour. Population-E 70(2) (s. 309–348).

Statistisk sentralbyrå – SSB (2014) Befolkningsframskrivinger 2014–2100. http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/ folkfram

Aase, K.N. og R.V. Kaldager (2014) Befolkningsframskrivinger 2014–2100: Fruktbarhet. Økonomiske analyser 4/2014 (s. 37–43).

Vedlegg 3
Barnefamilienes inntekter, formue og gjeld 2004–2014

Jon Epland og Mads Ivar Kirkeberg, Statistisk sentralbyrå, 2016

Sammendrag[377]

Norske husholdninger – både med og uten barn – har hatt en svært gunstig inntektsutvikling de siste årene. Barnefamiliene har imidlertid hatt en noe svakere inntektsvekst enn husholdninger uten barn på 2000-tallet. Blant barnefamiliene med den svakeste inntektsutviklingen finner vi småbarnsfamilier, enslige forsørgere, barnerike familier og husholdninger der de voksne har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet. Den ulike inntektsutviklingen innen ulike grupper av barnefamilier har bidratt til økte inntektsforskjeller. Det er først og fremst en svak inntektsutvikling blant barnefamilier nederst i fordelingen som har ført til økt ulikhet. Dette har igjen ført til at andelen barn i lavinntektshushold har økt betydelig i samme periode.

I de siste årene har det skjedd store demografiske endringer når det gjelder barnefamiliene nederst i inntektsfordelingen. Det er i dag først og fremst et større innslag av barn med innvandrerbakgrunn (innvandrere eller norskfødte med innvandrerforeldre) som driver økningen i vedvarende lavinntekt blant barn. Det er allikevel store forskjeller i inntektsnivå blant barnefamilier med innvandrerbakgrunn. Det generelle inntektsnivået til barnefamilier der hovedinntektstakeren har landbakgrunn fra EU/EØS-området, USA, Canada, Australia eller New Zealand ligger til dels betraktelig høyere enn inntektsnivået blant tilsvarende barnefamilier med bakgrunn fra Asia, Afrika, Latin-Amerika, Europa utenom EU/EØS-området og Oseania utenom Australia og New Zealand. Men barnefamilier med innvandrerbakgrunn har, uavhengig av landbakgrunn, et inntektsnivå som ligger godt under det generelle inntektsnivået for barnefamilier i Norge. I årene 2004–2014 har par med barn fra Asia, Afrika etc. stort sett holdt tritt med den generelle inntektsveksten i samfunnet. For parfamilier fra EU/EØS-området har derimot inntektsutviklingen gjennom hele perioden 2004–2014 vært langt svakere enn den generelle inntektsveksten. Mye av årsaken til dette er den store arbeidsinnvandringen til Norge de siste årene – spesielt fra de nye EU-landene i Øst-Europa. Blant enslige forsørgere med innvandrerbakgrunn har inntektsutviklingen vært svakere enn den generelle inntektsveksten både for de med bakgrunn fra EU/EØS-området mv. og de med bakgrunn fra Asia, Afrika og Europa utenom EU/EØS mv.

Det er egen bolig som er det viktigste formuesobjektet til norske barnefamilier, men det er betydelige forskjeller i eierskap, blant annet etter husholdningstype og antall barn i husholdningen. Det er blant par med store barn at flest eier egen bolig, mens eierandelen er lavest blant enslige forsørgere og par med mange barn. Blant par med barn under 18 år hadde mer enn halvparten av husholdningene en nettoformue på 1 million kroner eller høyere. Dette var tilfellet for vel en tredel av enslige forsørgere med barn i samme aldersgruppe. Gjeldsbelastningen til barnefamiliene har økt betydelig de siste årene, selv om det fortsatt er slik at de langt fleste (77 prosent) har lavere gjeld enn tre ganger inntekten. Blant par med barn har andelen med gjeld som overstiger inntekten tre ganger likevel blitt mer enn fordoblet mellom 2004–2014, fra 11 prosent til 23 prosent. Gjeldsbelastningen har også blitt langt høyere for enslige forsørgere i denne perioden. Andelen har her økt fra 16 til nesten 29 prosent.

Barnefamilienes inntekter

Inntektsutviklingen

I det følgende ser vi på utviklingen i husholdningsinntekt for ulike grupper av barnefamilier.

Boks 3.1 Inntektsbegrepet

Inntektsbegrepet som benyttes er inntekt etter skatt per forbruksenhet, der EUs ekvivalensskala er benyttet. Dette begrepet omfatter summen av:

yrkesinntekter (lønn- og næringsinntekter)

kapitalinntekter (renteinntekter, aksjeutbytte, netto realisasjonsgevinster mv.)

skattepliktige overføringer (pensjoner fra folketrygden som alders-, uføre- og etterlattepensjon, overgangsstønad, barnepensjon, arbeidsledighetstrygd, sykepenger mv.)

skattefrie overføringer (grunn- og hjelpestønad, barnetrygd, bostøtte, stipend fra Statens lånekasse for utdanning, sosialhjelp, fødselsengangsstønad, kontantstøtte, diverse stønader til enslige forsørgere mv.).

til fratrekk kommer utlignet skatt og negative overføringer.

For en samlet oppstilling av alle inntektskomponenter som inngår i inntektsbegrepet vises det til http://www.ssb.no/inntekt-og-forbruk/ statistikker/ifhus/aar/2014-12-17?fane= tabell&sort=nummer&tabell=210655).

2000-tallet: Best inntektsutvikling for husholdninger uten barn

I en analyse av barnefamilienes inntektsutvikling på 1990-tallet, ble det konkludert med at barnefamiliene var blant inntektsvinnerne dette tiåret (Kirkeberg m.fl., 2003). Utviklingen på 2000-tallet er på sin side preget av at husholdninger med barn har hatt en noe svakere inntektsvekst enn husholdninger uten barn.

Figur 3.1 viser inntektsnivået til husholdninger med barn i prosent av inntektsnivået til husholdninger uten barn (husholdninger uten barn =100). Det går fram av figuren at husholdninger med barn hadde en median ekvivalentinntekt i 1990 som tilsvarte 98 prosent av median ekvivalentinntekt til husholdninger uten barn. Utover på 1990-tallet øker inntektene til barnefamiliene klart sterkere enn inntektene til husholdningene uten barn, og passerer disse. Midt på 1990-tallet ligger inntektsnivået 2–3 prosent over nivået til husholdningene uten barn. Fra 2000 og utover øker inntektene til barnefamiliene klart saktere enn inntektene til hushold uten barn, slik at i 2014 har barnefamiliene en medianinntekt som tilsvarer knapt 97 prosent av nivået til husholdninger uten barn.

Figur 3.1 Median inntekt etter skatt per forbruksenhet for husholdninger med barn 0–17 år i prosent av median inntekt etter skatt per forbruksenhet for husholdninger uten hjemmeboende barn. 1990–2014

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Småbarnsfamiliene taper terreng

Inntektsutviklingen på 2000-tallet har vært noe ulik for ulike typer av barnefamilier. Blant par med barn så skiller de husholdningen med de yngste barna, 0–2 år, seg ut som en gruppe med en noe svakere inntektsvekst enn de med eldre barn. Mellom 2000–2014 økte medianinntektene til denne gruppen barnefamilier med 37 prosent, omregnet i faste priser. Dette var en noe svakere vekst sammenlignet med par med større barn, der inntektene økte med 44–45 prosent i denne perioden. Det er først og fremst etter 2004 at par med småbarn taper terreng.

Enslige forsørgere hadde en svakere inntektsvekst enn par med barn på 2000-tallet. Men også her er det husholdningene med de yngste barna som har hatt den svakeste inntektsutviklingen, mens inntektene økte mest blant dem med de eldste barna.

Det er imidlertid en svakhet med inntektsbegrepet som benyttes her, som påvirker inntektsnivået til svært mange enslige forsørgere. I inntektsstatistikkens datagrunnlag har en etter 2003 ikke lengre opplysninger om private barnebidrag, det vil si barnebidrag som helt ut organiseres i privat regi mellom tidligere partnere. Før 2003 ble disse inntektene registrert på selvangivelsen som inntekt for mottaker og som fradrag for bidragsyter. Dermed finnes det ikke lenger registerdata på denne typen av inntekter, som kan koples til inntektsstatistikken. I inntektsstatistikkens datamateriale inngår derfor kun bidragsforskott og barnebidrag som administreres gjennom NAV, det vil si de barnebidragstilfellene som fremdeles administreres av det offentlige. Det finnes ingen opplysninger om hvor mange enslige forsørgere som kun mottar privat barnebidrag, eller hvor store beløp det dreier seg om. Det er imidlertid åpenbart at inntektsnivået til enslige forsørgere ville økt, og den negative utviklingen for denne gruppen etter 2003 blitt noe avdempet, dersom en hadde tilgang på disse inntektsopplysningene.

Det er klare forskjeller i inntektsutvikling når en grupperer barnefamiliene etter antall barn. Blant par med barn er det de med to eller tre barn som har økt inntektene mest mellom 2000–2014, mens par med kun ett barn hadde en noe svakere inntektsvekst. Aller dårligst inntektsutvikling hadde imidlertid de store barnefamiliene, særlig de med fem eller flere barn i husholdningen. Den samme utviklingen finner en også for enslige med barn. Også her er det de mest barnerike familiene som har hatt den svakeste inntektsveksten på 2000-tallet.

Yrkestilknytning betyr mye

Husholdninger med en sterk tilknytning til arbeidsmarkedet har økt inntektene klart mest etter 2000. Blant par med to eller flere yrkestilknyttede økte median ekvivalentinntekt med nærmere 44 prosent mellom 2000–2014, i faste priser. Tilvarende vekst for par med barn og kun én yrkestilknyttet eller de helt uten yrkestilknyttede medlemmer var henholdsvis på 33 og 21 prosent. Også yrkesaktive enslige forsørgere hadde en klart sterkere inntektsvekst i denne perioden, sammenlignet med enslige forsørgere som ikke var yrkestilknyttet.

Det er likevel blant husholdninger uten barn at inntekstveksten på 2000-tallet var høyest. Par uten hjemmeboende barn, og der eldste person var 45–64 år økte for eksempel medianinntekten med hele 53 prosent mellom 2000–2014.

Inntektssammensetning for ulike typer barnefamilier

Par med barn – yrkesinntektene viktigere, men ikke flere yrkestilknyttede

Barnefamilier har generelt en sterk tilknytning til arbeidslivet. Dette gjelder først og fremst par med barn, – uansett barnas alder. I 2014 hadde par der yngste barn var 2 år eller yngre en inntektssammensetning der 90 prosent av samlet husholdningsinntekt var yrkesinntekter. Denne andelen faller litt når barna blir eldre. Dette skyldes at «eldre» og noe mer etablerte husholdninger har høyere kapitalinntekter enn yngre husholdninger.

Yrkesinntektene har blitt viktigere for par med barn i løpet av 2000-tallet. Særlig fra 2004–2008 skjedde det en klar økning i den inntektsmessige betydningen av yrkesinntektene. For par med barn i alderen 0–2 år økte for eksempel andelen som yrkesinntektene utgjør av samlet inntekt fra 82 prosent til 89 prosent i denne perioden. Årene mellom 2004 og 2008 sammenfaller med en periode preget av høykonjunktur, med sterk økning i sysselsettingen og kraftig økning i lønnsinntektene til husholdningene.

En annen forklaring på at yrkesinntektene har fått økt betydning skyldes at andre inntekter, først og fremst ulike stønader, har fått mindre betydning. Viktigst her er nok den reduserte inntektsmessige betydningen av barnetrygd og kontantstøtte. For par med barn i alderen 0–2 år har den relative andelen til disse to inntektskildene falt fra å utgjøre 7 prosent av samlet husholdningsinntekt i 2000 til kun 3 prosent i 2014. Vi ser tilsvarende utvikling for de andre gruppene av par med barn.

Når yrkesinntektene har fått økt inntektsmessig betydning på 2000-tallet skyldes dette primært sterk vekst i lønnsinntektene i perioden, og i mindre grad økt yrkesaktivitet. I motsetning til 1990-tallet da det var en klar økning i andelen toinntektsfamilier blant par med barn, finner vi ingen tilsvarende økning på 2000-tallet (figur 3.2). Andelen husholdninger med to yrkestilknyttede økte rett nok for de fleste gruppene av par med barn fram til 2008, men etter dette har andelen blitt redusert, og ligger i 2014 om lag på samme nivå som tidlig på 2000-tallet.

Figur 3.2 Andelen husholdninger med minst 2 yrkestilkyttede. Par med barn, etter yngste barns alder. 1990–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Skattereform gav reduserte kapitalinntekter

Kapitalinntektene økte betydelig i første halvdel av 2000-tallet og fram til 2005. Dette skyldes hovedsakelig økte utbyttebetalinger som følge av varslede endringer i kapitalbeskatningen fra og med 2006. Etter 2005 er kapitalinntektene betydelig redusert. Det er de mer etablerte barnefamiliene med de eldste barna som har mest kapitalinntekt. I 2014 utgjorde denne typen av inntekt for eksempel 5–6 prosent av samlet husholdningsinntekt for par med barn i alderen 6–11 år og 12–17 år.

Stønader viktig for de store barnefamiliene

For par med mange barn er den inntektsmessige betydningen av yrkesinntekter noe lavere enn for andre barnefamilier, mens stønadene er viktigere. Mens andelen som yrkesinntektene utgjør av samlet husholdningsinntekt er på nær 89 prosent for par med to barn, er tilsvarende andel 82 prosent for par med fire barn, og faller ytterligere til 67 prosent for par med fem eller flere barn. Når yrkesinntektenes andel faller, øker andelen som kommer i form av overføringer. Blant de viktigste stønadene som de store barnefamiliene mottar finner en barnetrygd og ytelser fra folketrygden. For par med fem eller flere barn utgjør disse stønadene 13 prosent av samlet inntekt i 2014. I tillegg er sosiale stønader som sosialhjelp og bostøtte viktige inntektskilder for store barnefamilier.

For de største barnefamiliene har andelen som barnetrygd utgjør av samlet inntekt falt i løpet av 2000-tallet. På den annen side har andelen i form av bostøtte og sosialhjelp økt.

Enslige forsørgere: yrkesinntektene har blitt viktigere

Enslige forsørgere har en annen inntektssammensetning enn parhusholdninger. For enslige med barn er yrkesinntektenes andel av samlet inntekt klart mindre, dette gjelder særlig for enslige forsørgere med barn i barnehagealder. For enslige med barn under 3 år utgjorde yrkesinntektene kun litt over halvparten av samlet inntekt i 2014, 55 prosent, mens ulike typer av overføringer utgjorde 43 prosent. Den viktigste overføringen var ytelser fra folketrygden, som for denne gruppen primært er overgangsstønad, med en andel på 19 prosent. Barnetrygd og kontantstøtte er også viktig for disse husholdningene med en andel på 8 prosent. Det er også et høyt innslag av sosiale stønader i denne gruppen. Sosialhjelp og bostøtte utgjør for eksempel 6 prosent av samlet husholdningsinntekt i 2014.

Yrkesinntektenes inntektsmessige betydning for enslige forsørgere øker med alderen på barna, mens overføringene tilsvarende faller. For enslige med barn i alderen 3–5 år utgjorde inntekt fra arbeid 63 prosent av husholdningsinntekten i 2014. Denne andelen øker til 74 prosent for dem med barn i alderen 6–11 år og ytterligere til 78 prosent for dem med barn i alderen 12–17 år.

Yrkesinntektenes andel av samlet husholdningsinntekt har økt for enslige forsørgere i løpet av 2000-tallet. På samme måte som for par med barn, så ser det ut til at det skjedde en betydelig økning i yrkesinntektene i løpet av høykonjunkturen mellom 2005–2008. For enslige med barn i alderen 0–2 år gir dette seg utslag i at yrkesinntektenes andel av samlet inntekt økte fra 38 prosent i 2004 til 49 prosent i 2008. Nesten like sterk var økningen for enslige med barn mellom 3 og 5 år, der yrkesinntektenes andel økte fra 52 til 61 prosent i samme periode.

Når yrkesinntektenes andel har økt de siste årene, fører dette til at stønadenes andel faller. For enslige forsørgere med barn 0–2 år er det særlig kontantstøtten og barnetrygden som har fått redusert betydning. Andelen som disse inntektene utgjør av samlet husholdningsinntekt ble mer enn halvert fra 2000–2014, fra 18 prosent til kun 8 prosent. Vi finner den samme utviklingen, om enn ikke like sterkt, for enslige med eldre barn.

På samme måte som for par med barn, så har likevel ikke yrkestilknytningen blant enslige forsørgere blitt så mye sterkere på 2000-tallet, på tross av at yrkesinntektene sin andel av samlet inntekt økte (figur 3.3). Blant enslige forsørgere med de yngste barna, det vil her si 0–5 år[378] og 6–11 år ble det flere yrkestilknyttede i løpet av 1990-tallet, mens endringen etter 2000 har vært små. For enslige forsørgere med store barn, 12–17 år, har andelen yrkestilknyttede vært stabil siden midten av 1990-tallet.

Figur 3.3 Andelen husholdninger med minst 1 yrkestilknyttet. Enslige forsørgere, etter yngste barns alder. 1990–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Sosialhjelp har blitt viktigere for enslige med mange barn

Yrkesinntektenes betydning for enslige forsørgere faller med stigende barnetall. For enslige med kun ett barn er andelen som yrkesinntektene utgjør av samlet husholdningsinntekt så høy som 76 prosent i 2014. Denne andelen faller imidlertid til 69 prosent for dem med to barn, og ytterligere til 53 prosent for dem med tre eller flere barn.

For enslige forsørgere med mange barn er ulike typer av stønader viktige inntektskilder. Selv om barnetrygden har falt i verdi også for enslige med barn, utgjør likevel denne inntekten 8 prosent av samlet inntekt for de med tre eller flere barn i 2014. Denne andelen var på 13 prosent i 2004. Også sosiale stønader som sosialhjelp og bostøtte er viktige inntekter for denne gruppen, med en andel i 2014 på henholdsvis 5 og 3 prosent. Begge disse inntektene har fått større inntektsmessig betydning de siste årene for denne gruppen.

Fordelingen av ulike typer inntekter

Stønader viktig for barnefamilier med lav inntekt

Det er klare forskjeller i barnefamilienes inntektssammensetning alt etter hvilken inntektsklasse en tilhører. For barnefamilier i de høyeste inntektsklassene består inntektene i stor grad av yrkesinntekter og kapitalinntekter. I tillegg har disse husholdningene store utgifter i form av gjeldsrenter og betaling for barnepass som gir redusert utlignet skatt. For barnefamilier med lave inntekter kommer en relativt stor del av husholdningsinntektene fra ulike stønader.

Deler en husholdningene med barn inn i fem like store grupper sortert etter stigende inntekt (såkalte kvintiler), ser en at det er relativt store forskjeller i inntektsnivået til de ulike inntektsklassene. I den laveste inntektsklassen var gjennomsnittlig samlet husholdningsinntekt før skatt på 456 000 kroner i 2014. I denne gruppen kom 58 prosent av samlet inntekt i form av yrkesinntekter, mens 42 prosent var ulike typer av stønader. Den viktigste enkeltoverøringen til barnefamilier med de laveste inntektene er ytelser fra folketrygden, for eksempel overgangsstønad, arbeidsavklaringspenger eller uførepensjon. Slike ytelser fra folketrygden utgjorde 15 prosent av samlet inntekt for barnefamiliene i den laveste inntektsklassen. Også barnetrygd er en viktig inntektskilde for de i laveste inntektsklasse. I 2014 mottok denne gruppen vel 24 000 kroner i gjennomsnitt i barnetrygd, eller 5 prosent av samlet inntekt.

Det er som forventet at også sosiale stønader som bostøtte og sosialhjelp er viktige inntekter for husholdningene med lavest inntekt. Til sammen utgjorde denne typen av inntekter 4 prosent av samlet husholdningsinntekt. For husholdninger i de andre inntektsklassene betyr denne typen av inntekter svært lite. Ser en på fordelingen av ulike typer av inntekter på tvers av inntektsklassene, går det fram at vel 80 prosent av all sosialhjelp og bostøtte tilfalt femdelen med lavest inntekt.

Skattefradrag viktigst for de med høye inntekter

For barnefamiliene med de høyeste inntektene, kvintil 5, er det yrkesinntektene som er den dominerende inntektskilden, og utgjorde 83 prosent av samlet inntekt. Også kapitalinntektene har inntektsmessig stor betydning, med en andel på 11 prosent. I 2014 var gjennomsnittlig samlet husholdningsinntekt før skatt for femdelen av barnefamiliene med høyest inntekt nesten 1,9 millioner kroner, det vil si vel fire ganger høyere enn gjennomsnittsinntekten til femdelen med lavest inntekt.

For gruppen av barnefamilier med høyest inntekt er ulike overføringer av liten inntektsmessig betydning, og de mottar i gjennomsnitt mindre av de ulike stønadene enn husholdningene med lave inntekter. Ett unntak gjelder imidlertid for foreldrepenger. For denne stønaden mottar husholdningene i kvintil 5 mer enn dobbelt så mye som husholdningene i kvintil 1, henholdsvis 31 000 kroner mot 14 000 kroner. Dette skyldes at foreldrepenger utbetales på bakgrunn av det lønnsnivået foreldrene hadde før fødselen.

For barnefamiliene med høyest inntekt har skattefradragene større økonomisk betydning enn stønadene. I 2014 hadde femdelen av barnefamiliene med høyest inntekt vel 135 000 kroner i renteutgifter. Siden 27 prosent av renteutgiftene kunne trekkes fra på skatten i 2014, betyr dette at skatten ble redusert med nærmere 37 000 kroner for denne gruppen av barnefamilier. Dette beløpet var nesten dobbelt så stort som det samme inntektsklasse mottok i barnetrygd. Barnefamilier med de laveste inntektene har klart mindre renteutgifter (gjennomsnittlig 35 000 kroner) enn de med høye inntekter, og kunne derfor maksimalt redusere skatten med 9 600 kroner.[379] Ser en på fordelingen av rentefradraget på tvers av inntektsgruppene, gikk 32 prosent av alle rentefradragene til barnefamilier i høyeste inntektsklasse, mens femdelen med lavest inntekt fikk 8 prosent. En viktig forklaring på hvorfor barnefamiliene med de laveste inntektene har lave renteutgifter, er at en høy andel ikke eier egen bolig og at de dermed heller ikke har renter på boliglån. Andelen som er registrert som eier av en primærbolig i kvintil 1 var kun 43 prosent i 2014, mens tilsvarende andel var 91 prosent i kvintil 5. I tillegg eier 19 prosent av alle husholdningene i kvintil 5 en sekundærbolig, som trolig også i noen grad blir lånefinansiert.

Foreldrefradraget tilfaller også i større grad barnefamilier med middels eller høye inntekter, enn de med lave inntekter. Foreldrefradrag er et inntektsfradrag som blir gitt til foreldre med dokumenterte utgifter til barnepass, hovedsakelig foreldrebetaling for barnehageplass og SFO. Slike utgifter kan trekkes fra på selvangivelsen og gjelder til barna fyller 12 år. På samme måte som for rentefradraget, kunne 27 prosent av disse utgiftene trekkes fra i skatten i 2014. I gjennomsnitt ble skatten til barnefamiliene i de høyeste inntektsklassene redusert med om lag 4 000 kroner, som følge av dette fradraget, mens laveste inntektsklasse fikk en skattereduksjon på 2 700 kroner. Barnefamilier med de laveste inntektene, som i mindre grad benytter seg av barnehage og SFO, mottar derimot klart mest i kontantstøtte. Mer enn en tredel av all kontantstøtte i 2014 gikk til femdelen av barnefamiliene med lavest inntekt.

Barnefamilienes inntektsfordeling og utviklingen i lavinntekt

Inntektsfordelingen

I løpet av 2000-tallet har det skjedd en betydelig demografisk endring med hensyn til hvem som befinner seg nederst i inntektsfordelingen. Den eldre befolkningen som tidligere var klart overrepresentert blant dem med lavest husholdningsinntekt, har opplevd en betydelig inntektsvekst de siste årene og har i stor grad klatret oppover i inntektsfordelingen. For barn og unge har utviklingen vært motsatt. Mens barn og unge (under 30 år) til sammen utgjorde om lag en tredjedel av alle nederst i inntektsfordelingen (desil 1) i 2000, utgjør de nær halvparten i 2014 (figur 3.4). I det følgende skal vi derfor se nærmere på inntektsfordelingen blant barnefamilier.

Figur 3.4 Alderssammensetningen i desil 1 for inntekt etter skatt per forbuksenhet. 2000–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Større inntektsforskjeller på 2000-tallet

Inntektsforskjellene innen barnefamiliene kan blant annet belyses ved å se på forholdstallet mellom husholdningsinntektene til de barna som befinner seg i toppen og de som befinner seg i bunnen av fordelingen. I 2000 hadde P90 (den personen med høyere husholdningsinntekt enn 90 prosent av alle andre i gruppen) en inntekt som var 2,23 ganger høyere enn P10 (den personen med lavere inntekt enn 90 prosent av alle i gruppen). I 2004 hadde dette forholdstallet økt til 2,31, og økte ytterligere til 2,44 i 2008. I 2014 hadde forholdstallet P90/P10 økt til 2,63. Det har altså blitt større forskjeller mellom toppen og bunnen av fordelingen i denne perioden, blant barnefamilier.

Det er først og fremst det at barnefamiliene nederst i fordelingen taper terreng, som forklarer den økte ulikheten. Ser en på forholdstallet mellom inntektene til de barna som befinner seg midt i fordelingen (P50) og inntektene til de barna med de laveste husholdningsinntektene (P10), viser det seg at dette forholdstallet har økt fra 1,48 i 2000, til 1,68 i 2014. Men det er også slik at de «rike» barnefamiliene har økt inntektene noe mer enn de i midten, særlig etter 2004. Forholdstallet mellom P90 og P50 har for eksempel også økt noe, fra 1,51 i 2000 til 1,56 i 2014.

Flere småbarnsfamilier havner nederst i inntektsfordelingen

En rapport om barnefamilienes inntektsutvikling på 1990-tallet (Kirkeberg, m.fl. 2003), viste at barnefamiliene i denne perioden «klatret» i inntektsfordelingen. Andelen barnefamilier ble redusert i de laveste inntektsklassene over tid, mens det ble flere i de høyeste inntektsklassene.

Denne utviklingen ser ut til å ha blitt reversert på 2000-tallet. Det har nå blitt flere barnefamilier i de nederste inntektsklassene. Dette gjelder i særlig grad for småbarnsfamilier. Økningen er betydelig for par med barn, der yngste barn er under 3 år, der andelen i første kvintil økte fra 13 prosent i 2000 til 21 prosent i 2014. Par med de yngste barna har gått fra å være betydelig underrepresentert i laveste femdel i inntektsfordelingen i 2000, til å bli overrepresentert i 2014. Også par med barn i alderen 3–5 år har falt nedover i fordelingen i samme periode, mens det kun har vært mindre endringer blant par med barn i skolealder, med hensyn til hvor i inntektsfordelingen de befinner seg.

Enslige forsørgere har vært overrepresentert i laveste inntektsklasse i hele perioden vi ser på, men også her har det skjedd en betydelig økning de siste årene.[380]

Andelen i laveste inntektsklasse ser ut til å ha økt både for de som tilhørere store og små familier. Par med henholdsvis ett og to barn er fremdeles underrepresentert i laveste kvintil, men andelen har økt fra om lag 8 prosent i 2000, til 12 prosent i 2014. De store barnefamiliene, som består av fire eller fem eller flere barn, har vært kraftig overrepresentert i laveste inntektsklasse i hele perioden. Denne trenden ble forsterket i 2014.

Yrkestilknytning en sentral faktor

Det er først og fremst husholdninger med en svak tilknytning til arbeidslivet som faller nedover i inntektsfordelingen. Blant par med barn der ingen voksne er yrkestilknyttet økte andelen i første kvintil fra 74 prosent i 2000 til 78 prosent i 2004, og videre til 88 prosent i 2014. Selv om denne gruppen er svært liten, har den likevel vokst siden 2008. Også par med barn og kun én yrkestilknyttet husholdningsmedlem taper terreng inntektsmessig. Her økte andelen i første kvintil fra 26 prosent i 2000 til vel 40 prosent i 2014. For par med barn der begge voksne er i jobb, har det på sin side ikke skjedd vesentlige endringer i kvintilplasseringen i perioden 2000–2014. Det er som forventet svært få slike husholdninger i første kvintil, kun 4 prosent.

For enslige forsørgere økte andelen i første kvintil i løpet av årene 2000–2014, uansett om de var yrkestilknyttet eller ikke.

Halvparten av alle middelaldrene par uten barn befinner seg i øverste inntektsklasse

For husholdninger uten barn har det bare skjedd mindre endringer i kvintilplasseringen de siste årene. Den mest markante endringen gjelder for par uten hjemmeboende barn, der eldste person er mellom 45–64 år. I denne gruppen er det mange som har høye husholdningsinntekter, og utviklingen har vært svært gunstig for denne gruppen de siste årene. Dette har ført til at andelen i den høyeste inntektsklassen har økt for denne husholdningsgruppen. I 2014 hadde 49 prosent av alle middelaldrende par uten barn, en så høy inntekt at de havnet i høyeste inntektskvintil.

Utviklingen i lavinntekt

Det er en nær sammenheng mellom inntektsfordelingen og utviklingen i lavinntekt, slik dette tradisjonelt måles i rike land. En ofte benyttet metode er å definere alle personer som tilhører en husholdning der husholdningsinntektene er lavere enn 50 prosent eller 60 prosent av medianinntekten i befolkningen, som en lavinntektsgruppe. Ved en slik relativ definisjon av lavinntekt, vil andelen i lavinntektsgruppen i stor grad påvirkes av hva som skjer med den generelle inntektsfordelingen i samfunnet.

Flere barn i husholdninger med vedvarende lavinntekt

For bedre å få fram om tilstanden med lavinntekt er varig eller ikke, har det vært vanlig å fokusere på forekomsten av såkalt «vedvarende lavinntekt». Ved en slik tilnærming så følger en inntektshistoriene til de samme individene over en periode på flere år, for eksempel tre eller fire år. En kan for eksempel slå sammen husholdningsinntektene gjennom en periode på flere år – for eksempel tre år – og deretter definere alle de som hadde en gjennomsnittlig inntekt lavere enn for eksempel 50 eller 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme periode, som en lavinntektshusholdning. Dette er en metode som ofte har blitt benyttet i Statistisk sentralbyrås rapporter om økonomi og levekår for ulike lavinntektsgrupper, og som vi også benytter i det følgende.

Basert på en slik tilnærming, går det fram av figur 3.5 at det har skjedd en betydelig økning i andelen barn i lavinntektshusholdninger etter 2000. Særlig sterk var økningen i årene 2001–2004, da andelen ble mer enn doblet, fra vel 3 prosent til nær 7 prosent. Også mellom 2011–2014 ser vi en klar økning i andelen barn i lavinntektsgruppen. I 2014 tilhørte 9,4 prosent av alle barn under 17 år en husholdning med en gjennomsnittlig treårig ekvivalentinntekt som var lavere enn 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme treårsperiode. Dette tilsvarer et antall på vel 92 000 barn.

Figur 3.5 Barn under 18 år i husholdninger med vedvarende lavinntekt¹. 1999–2014. Prosent

¹ Gjennomsnittlig inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) i en treårsperiode under 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme treårsperiode.

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Økt risiko for lavinntekt blant førskolebarn

Økningen i vedvarende lavinntekt har funnet sted blant barn i alle aldersgrupper, og det er heller ikke så store forskjeller med hensyn til alder når det gjelder forekomsten av lavinntekt blant barn. Det er likevel de aller yngste barna som har høyest andel i lavinntektsgruppen i 2014, og det er også i denne gruppen av barn en finner den sterkeste økningen i lavinntekt. Mellom 2006 og 2014 økte andelen barn 0–5 år i lavinntektshusholdninger fra 7 prosent til 10,5 prosent (se figur 3.6).

Figur 3.6 Utviklingen i vedvarende lavinntekt¹ for barn i ulike aldersgrupper. 2006–2014. Prosent

¹ Gjennomsnittlig inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) i en treårsperiode under 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme treårsperiode.

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Mer enn halvparten har innvandrerbakgrunn

Det er et økende innslag av barn med innvandrerbakgrunn i lavinntektsgruppen. Denne andelen passerte 50 prosent i 2013, og var på 51,1 prosent i 2014. Det er likevel klare forskjeller med hensyn til barnas landbakgrunn når det gjelder sannsynligheten for å tilhøre lavinntektsgruppen. En nærmere omtale av lavinntekt i innvandrerfamilier er gitt senere i vedlegget.

Først og fremst et storbyproblem

En gjennomgang av hvor i landet det relativt sett er flest barn som vokser opp i lavinntektshushold, viser at dette først og fremst gjelder barn bosatt i storbyene. Oslo skiller seg ut ved å ha en svært høy andel barn i lavinntektsgruppen, men dette gjelder også for byene Drammen, Skien, Sarpsborg og Fredrikstad. Den aller største konsentrasjonen av barn i lavinntektshushold finner en likevel i visse bydeler i hovedstaden, slik som Gamle Oslo, Grünerløkka og Sagene. Dette står i skarp kontrast til andre bydeler i hovedstaden, der andelen barn som tilhører et lavinntektshushold er mindre enn i landet sett under ett. Et barn som vokser opp i bydel Gamle Oslo, er for eksempel mer enn sju ganger hyppigere å finne i en lavinntektshusholdning, sammenlignet med et barn som vokser opp i bydel Ullern.

Halvparten av inntektene er overføringer

Stønader er viktige inntekter for husholdningene nederst i inntektsfordelingen. Dette gjelder i enda større grad for barnefamilier i lavinntektsgruppen. I 2014 utgjorde ulike typer av overføringer 46 prosent av husholdningsinntektene til barn i lavinntektsgruppen. Lavinntekt er her definert på bakgrunn av en årlig ekvivalentinntekt lavere en 60 prosent av medianen, og ikke ut i fra en treårsperiode som tidligere i dette kapittelet. Inntektssammensetningen til barn i lavinntektshusholdninger har endret seg lite i løpet av 2000-tallet. De ulike stønadene har i hele perioden utgjort om lag halvparten av husholdningsinntekten, mens den andre halvparten er yrkesinntekter.

Selv om stønadsandelen har vært stabil på 2000-tallet, har det skjedd endringer i hvilken betydning de ulike overføringene har for lavinntektshusholdningene. Det er igjen en klar nedgang i andelen som barnetrygd utgjør av samlet husholdningsinntekt for barn i lavinntektsgruppen. Denne andelen falt fra 13 prosent i 2000 til 7 prosent i 2014. Når stønadsandelen totalt sett likevel holder seg på et stabilt høyt nivå, skyldes dette at andre typer av overføringer har fått økt betydning. Dette gjelder for eksempel bostøtte og ulike ytelser fra folketrygden.

Barnetrygden har størst utjevnende effekt

På tross av barnetrygden har fått redusert betydning for lavinntektsfamiliene etter 2000, blant annet som følge av fjerning av småbarns- og søskentillegget og manglende oppjustering av satsene, er det likevel denne enkeltstønaden som har størst betydning når det gjelder å redusere forekomsten av lavinntekt blant barnefamilier.

Figur 3.7 viser resultatene av en beregning der vi ser på hvilke endringer en ville fått i antall personer i lavinntektsgruppen, dersom ulike stønader til barnefamilier ikke inngikk i inntektsbegrepet. Det er likevel viktig å presisere at dette er en særdeles enkel beregning, der en helt ser bort fra eventuelle atferdsendringer som ville finne sted innen husholdninger med barn, dersom man fjernet en ytelse. Det er for eksempel åpenbart at dersom for eksempel kontantstøtten ble fjernet, så ville dette ført til endringer innen de husholdningene som ellers ville mottatt denne stønaden, for eksempel ved at andre stønader – som sosialhjelp – ville kompensert for inntektsbortfallet, eller ved at flere hjemmeværende mødre som ikke lengre fikk kontantstøtten, gikk ut i jobb. Figur 3.7 illustrerer likevel den fordelingsmessige betydningen som ulike stønader har for barnefamilier med lave inntekter.

Figur 3.7 Endring i antall personer med husholdningsinntekter lavere enn 60 prosent av medianinntekten, etter bortfall av ulike typer stønader. Husholdninger med barn 0–17 år. 2014

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Figuren viser at om barnetrygden ikke inngikk i inntektene til barnefamiliene, ville dette medført at om lag 41 000 flere personer ville tilhørt en barnefamilie med inntekt lavere enn 60 prosent av medianen i 2014. Dette er et klart høyere tall enn de stønadene som utjevner nest mest, nemlig barnebidraget og sosialhjelp. Barnebidraget omfatter både bidragsforskottet fra staten og barnebidraget fra tidligere ektefelle eller partner som administreres av det offentlige. Dersom husholdninger med barn ikke mottok dette bidraget, ville det blitt om lag 17 000 flere personer i lavinntektsgruppen, mens antallet med lavinntekt ville økt med 16 000 personer om barnefamiliene ikke mottok økonomisk sosialhjelp. Betydningen av kontantstøtte og bostøtte er på sin side noe mindre, og et bortfall av en av disse stønadene ville medført at mellom 11 000 og 14 000 flere personer ville havne under lavinntektsgrensen. Aller minst fordelingsmessig betydning ville en fjerning av rentefradraget og foreldrefradraget ha. Kun 3 500 flere personer ville havne i lavinntektsgruppen om foreldrefradraget ble fjernet, mens en fjerning av rentefradraget faktisk ville ført til at noen færre personer ville havne under lavinntektsgrensen. Forklaringen på dette er at en fjerning av rentefradraget ville ført til en skatteøkning for de med høye inntekter siden disse også har de største renteutgiftene. Dermed ville en fått en lavere medianinntekt etter skatt i befolkningen. Dette ville igjen føre til at avstanden opp til lavinntektsgrensen ville bli kortere for mange av dem nederst i inntektsfordelingen.

De nedskjæringene i barnetrygden som har funnet sted etter 2000, er trolig en medvirkende årsak til den økningen vi har sett i antallet barn i lavinntektshusholdninger i samme periode.[381] Som figur 3.8 viser, ville antallet barn i lavinntektshusholdninger blitt betydelig redusert dersom barnefamiliene hadde fått like mye i barnetrygd i 2014, som det barnefamiliene fikk på slutten av 1990-tallet. Beregningen tar utgangspunkt i det beløpet ulike typer av barnefamilier faktisk mottok i barnetrygd i 1996. Deretter er dette beløpet oppjustert med den årlige økningen i konsumprisindeksen fram til 2014, for de samme husholdningstypene. Barnefamiliene ville med denne metoden motta en barnetrygd i 2014 med samme kjøpekraft som det barnefamiliene faktisk mottok i 1996. Deretter ser vi på hvor mange barn som ville blitt løftet over lavinntektsgrensen som følge av en slik beregnet oppjustering av barnetrygden.

Figur 3.8 Antall barn under 18 år som årlig ville forlatt lavinntektsgruppen dersom barnetrygden ble oppjustert til 1996-nivå ved hjelp av konsumprisindeksen. 2004–2014

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Figur 3.8 viser at allerede i 2004 ville nærmere 12 000 barn ikke lengre tilhørt lavinntektsgruppen, hadde barnetrygden vært på samme nivå som i 1996. Dette tallet øker til 14 000 i 2008, og nærmer seg 18 000 barn i 2014. Det er forventet at dette tallet øker ytterligere for hvert år som barnetrygdsatsene nominelt forblir uendret.

Hadde en i stedet for bare å justere for konsumprisindeksen, oppjustert barnetrygden med økningen i grunnbeløpet i folketrygden i denne perioden, viser beregninger at vel 35 000 barn ville ha flyttet seg over lavinntektsgrensen på 60 prosent av medianinntekten i 2014.

Lavinntekt går i arv

På tross av at inntektsmobiliteten fra en generasjon og til neste har vært relativt høy i Norge sammenlignet med mange andre land (Corak 2006), er det likevel slik at økonomisk utsatthet ser ut til å gå i arv. Barn som vokser opp i husholdninger med lave inntekter, har også økt sannsynlighet for selv å ha lave husholdningsinntekter når de blir voksne.

En analyse av et utvalg personer som var barn i alderen 8–17 år i 1986 og som var voksne i alderen 30–39 år i 2008, viste at de som tilhørte en familie med lave inntekter som barn, hadde større sannsynlighet for selv å havne nederst i inntektsfordelingen som voksne (Epland og Kirkeberg 2010). De som vokste opp i husholdninger med høye inntekter hadde på sin side klart større sannsynlighet for selv å havne i toppen av inntektsfordelingen som voksne. De som tilhørte femdelen av husholdningene med høyest inntekt som barn, hadde for eksempel tre ganger større sannsynlighet for selv å tilhøre høyeste inntektsklasse som voksne, sammenlignet med de som var i laveste inntektsklasse som barn. De som tilhørte laveste inntektsklasse (kvintil) som barn hadde på sin side dobbelt så stor sannsynlighet for å tilhøre laveste inntektsklasse som voksen, sammenlignet med dem som tilhørte høyeste inntektsklasse som barn.

Vi finner det samme forholdet når det gjelder sannsynligheten for lavinntekt. Som figur 3.9 viser, har de som tilhørte en lavinntektshusholdning som barn (husholdningsinntekt lavere enn 60 prosent av medianen) en dobbelt så høy andel i lavinntektsgruppen som voksen, sammenlignet med de som ikke tilhørte en lavinntektshusholdning som barn.

Det vil også være andre trekk ved oppveksten som er med å forklare hvorfor noen barn oftere enn andre havner i lavinntektsgruppen som voksne. Dette gjelder for eksempel bakgrunnsfaktorer som foreldrenes utdanningsnivå og graden av yrkestilknytning blant de voksne i oppvekstårene.

Figur 3.9 Andelen personer 30–39 år i 2008 med inntekt etter skatt per forbruksenhet under 60 prosent av medianinntekten i 2008, etter husholdningens økonomiske situasjon i 1986

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Barnefamilier med innvandrerbakgrunn

Det er store forskjeller i inntektsnivå blant barnefamilier med ulik landbakgrunn. Det generelle inntektsnivået til barnefamilier der hovedinntektstakeren har landbakgrunn fra EU/EØS-området, USA, Canada, Australia eller New Zealand ligger til dels betraktelig høyere enn inntektsnivået blant tilsvarende barnefamilier med bakgrunn fra Asia, Afrika, Latin-Amerika, Europa utenom EU/EØS-området og Oseania utenom Australia og New Zealand. Som figur 3.10 viser har imidlertid forskjellen i inntektsnivå mellom innvandrerfamilier med barn, med ulik landbakgrunn, blitt mindre i tiårs-perioden fra 2004 til 2014. Men barnefamilier med innvandrerbakgrunn har, uavhengig av landbakgrunn, et inntektsnivå som ligger godt under det generelle inntektsnivået for barnefamilier i Norge.

Figur 3.10 Median inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala) for personer i ulike husholdningstyper. Inntektsnivå til hele befolkningen = 100. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Svakere inntektsvekst blant par med barn fra EU/EØS-området

I årene 2004–2014 har par med barn med bakgrunn fra Asia, Afrika, Europa utenom EU/EØS mv., stort sett holdt tritt med den generelle inntektsveksten. For par med barn med bakgrunn fra EU/EØS-området mv. har derimot inntektsutviklingen gjennom perioden 2004–2014 vært langt svakere enn den generelle inntektsveksten i samfunnet. Mye av årsaken til denne utviklingen er den store arbeidsinnvandringen til Norge de siste årene – spesielt fra de nye EU-landene i Øst-Europa. Den største gruppen er polakker, men arbeidsinnvandringen fra Litauen har også blitt betydelig. Tidligere undersøkelser (Epland og Kirkeberg 2014) viser at disse arbeidsinnvandrerne har, selv etter flere års botid i Norge, et inntektsnivå lavere enn i befolkningen generelt. Polske arbeidsinnvandrere som kom i perioden 2004–2006, og som ble boende i Norge i årene etterpå, hadde for eksempel i 2012 en median yrkesinntekt som lå på om lag 80 prosent av det generelle nivået for arbeidsinntekt i den yrkestilknyttede befolkningen i alderen 20–55 år. Fra de «gamle» EU-landene, utenom Norden, er det flest arbeidsinnvandrere fra Tyskland, Storbritannia og Nederland, men de utgjør en langt mindre andel av barnefamiliene. Disse arbeidsinnvandrerne oppnår raskt inntekter på nivå med det generelle inntektsnivået i Norge, for siden å passere dette. Inntektsforskjellene blant arbeidsinnvandrerne gjenspeiler at de ofte er sysselsatt i bransjer med ulik avlønning. For polakker er det mest vanlig å være sysselsatt innenfor bygge- og anleggsvirksomhet, mens briter og tyskere oftere er å finne i høyere avlønnede jobber innenfor oljevirksomhet, helsevesen og undervisning.

Blant enslige forsørgere med innvandrerbakgrunn har inntektsutviklingen vært svakere enn den generelle inntektsveksten både for de med bakgrunn fra EU/EØS-området mv. og de med bakgrunn fra Asia, Afrika etc. (figur 3.10). Inntektsutviklingen fra 2004 til 2014 er stort sett den samme uavhengig av barnas alder og antall barn i familien, og sammenfaller med inntektsutviklingen til enslige forsørgere i alt, men som for parfamiliene med barn, ligger også inntektsnivået til eneforsørgere med innvandrerbakgrunn klart lavere enn det generelle inntektsnivået for tilsvarende husholdningsgruppe totalt.

Stor variasjon i andelen yrkesaktive i familien

Antall yrkesaktive i den enkelte husholdning har stor betydning for familiens inntekter. Ser vi på andelen med minst to yrkestilknyttede i parfamilier med barn, går det fram av figur 3.11 at blant innvandrere fra Polen og Litauen er andelen toinntektsfamilier langt lavere enn blant mange andre innvandrergrupper som har kommet til Norge først og fremst på grunn av arbeid. Blant polske og litauiske parfamilier med barn hadde halvparten av familiene to (eller flere) yrkestilknyttede personer i 2014. Yrkestilknyttet er her definert som å ha yrkesinntekt over minsteytelsen i folketrygden. I 2014 var den på drøyt 174 000 kroner.

Figur 3.11 Andelen par med barn 0–17 år etter antall yrkestilknyttede i husholdningen. Hovedinntektstakers landbakgrunn. 2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Yrkestilknytning og inntektsnivå er høyere blant arbeidsinnvandrere fra de «gamle» EU-landene og våre nordiske naboland. Blant for eksempel parfamilier med tysk bakgrunn var andelen med to yrkestilknyttede personer på 75 prosent – nesten på nivå med parfamilier totalt (76 prosent). Blant parfamilier med barn fra Sverige og Danmark[382] var andelen med to yrkestilknyttede personer henholdsvis 81 og 77 prosent i 2014. Inntektsnivået blant svenske og danske parfamilier med barn lå 4 prosent høyere enn det generelle inntektsnivået i landet blant parfamilier med barn. Også blant svenske og danske par med kun en yrkestilknyttet person, er inntektene noe høyere enn det generelle inntektsnivået blant tilsvarende parfamilier i alt. Høyest inntektsnivå finner vi blant par med bakgrunn fra Storbritannia – både blant par med kun en eller to personer yrkestilknyttet – henholdsvis 19 og 15 prosent høyere enn det generelle inntektsnivået blant alle par med tilsvarende yrkestilknytning.

Blant barnefamilier der hovedinntektstakeren har bakgrunn fra Asia, Afrika etc. er forskjellene i yrkestilknytning og inntektsnivå langt større mellom de ulike enkeltlandene. Dårligst yrkestilknytning finner en blant somaliske barnefamilier. Blant somaliske par med barn hadde 41 prosent en person yrkestilknyttet i 2014. Andelen toinntektsfamilier var kun på 12 prosent. Inntektsnivået blant somaliske par med yrkestilknytning lå i 2014 på under 70 prosent av medianinntekten til alle yrkestilknyttede par med barn. Somaliske par skiller seg også ut ved å ha de største familiene. Gjennomsnittlig husholdningsstørrelse er 5,4 personer sammenlignet med 4 personer blant alle landets 483 000 par med barn. Også blant par med bakgrunn fra Irak, Afghanistan og Eritrea er det en relativ lav andel hvor begge voksne er i arbeid, og hvor størrelsen på barnefamiliene ligger godt over gjennomsnittet. Hvert fjerde par med irakisk, afghansk eller eritreisk bakgrunn har to yrkesinntekter. Lavest andel med to yrkestilknyttede personer i husholdningen finner vi blant parfamilier med barn fra Syria med kun 10 prosent.

Størst andel uten noen yrkestilknyttede personer finner vi blant syriske par med barn (70 prosent), fulgt av somaliske par (47 prosent), eritreiske par (38 prosent) og irakiske par (34 prosent). Det er viktig å være klar over at det er store forskjeller i hvor lenge ulike innvandrerfamilier med barn har bodd i landet. Graden av yrkestilknytning øker for mange grupper med økende botid. Blant syriske par med barn var for eksempel gjennomsnittlig botid drøyt 6 år i 2014, mens for eksempel irakiske par med barn i gjennomsnitt hadde bodd mer enn 13 år i Norge.

Figur 3.12 viser yrkestilknytningen blant enslige forsørgere i 2014. Eneforsørgere med somalisk bakgrunn er den største gruppen med drøyt 2 400 husholdninger. Disse husholdningene er kjennetegnet av å ha mange barn og en svært lav yrkestilknytning. Blant landets 119 000 eneforsørgere er gjennomsnittlig husholdningsstørrelse på 2,6 personer og 73 prosent av husholdningene har yrkestilknytning. Blant somaliske eneforsørgere er andelen yrkestilknyttede på 16 prosent, og gjennomsnittlig husholdningsstørrelse er 3,5 personer. Inntektsnivået til somaliske eneforsørgere med jobb er 74 prosent av det generelle inntektsnivået til yrkestilknyttede eneforsørgere i landet. Somaliske eneforsørgere uten yrkestilknytning har til sammenligning 87 prosent av det generelle inntektsnivået til alle enslige forsørgere i landet som ikke har inntektsgivende arbeid høyere enn minsteytelsen fra folketrygden.

Figur 3.12 Andelen enslige forsørgere med barn 0–17 år etter antall yrkestilknyttede i husholdningen. Hovedinntektstakers landbakgrunn. 2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Afghanske eneforsørgere har, i likhet med somaliske, mange barn og lav yrkestilknytning – kun 18 prosent er yrkestilknyttet og gjennomsnittlig husholdningsstørrelse er på 3,3 personer. Inntektsnivået ligger noe høyere enn blant somalierne. Eneforsørgere med syrisk bakgrunn er en liten gruppe med kun 162 husholdninger i 2014 i følge inntektsstatistikken. Blant disse husholdningene har kun 12 prosent en yrkestilknytning. Gjennomsnittlig botid for disse husholdningene var 6,5 år i 2014.

Polske eneforsørgere er den nest største gruppen i figur 3.12 med 1 400 husholdninger. Her har to av tre husholdninger yrkestilknytning, og et inntektsnivå som ligger 16 prosent under det generelle inntektsnivået til yrkesaktive eneforsørgere totalt. Gjennomsnittlig husholdningsstørrelse er 2,4 personer.

Høyest yrkestilknytning finner vi blant eneforsørgere med tysk, dansk og svensk bakgrunn. Her ligger andelen med inntektsgivende arbeid rundt 80 prosent. Inntektsnivået ligger på linje med inntekten til yrkesaktive eneforsørgere totalt.

Barnefamilier fra Somalia, Afghanistan, Eritrea og Irak er overrepresentert i bunnen av inntektsfordelingen

I figur 3.13 er alle par med barn 0–17 år i landet sortert etter husholdningens ekvivalentinntekt etter skatt, og delt inn i fem like store grupper kalt kvintiler. Første kvintil vil da være femdelen med lavest inntekt, mens femte kvintil er femdelen med de høyeste inntektene. Disse inntektsgrensene for alle par med barn er så benyttet til å fordele innvandrerpar med barn etter landbakgrunn. I figur 3.14 er tilsvarende gjort for enslige forsørgere.

Figur 3.13 Andelen personer etter kvintilfordelt inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala). Par med barn 0–17 år. Hovedinntektstakers landbakgrunn. 2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Som vi ser av figur 3.13 er det store forskjeller mellom de ulike innvandrergruppene. Ikke overraskende har barnefamilier med lav yrkesdeltaking og mange barn en sterk overrepresentasjon nederst i inntektsfordelingen. Spesielt gjelder dette barnefamilier fra Somalia, Syria, Afghanistan, Irak og Eritrea. Om lag 90 prosent av alle somaliske og syriske par med barn har en inntekt som plasserer dem blant femdelen med lavest inntekt i 2014. Disse innvandrerfamiliene er nesten ikke representert blant de høyeste inntektsgruppene. Blant afghanske, eritreiske og irakiske par med barn er rundt 80 prosent å finne i laveste inntektskvintil i 2014. Med unntak av par med bakgrunn fra Sverige, Storbritannia, Danmark og USA er alle andre innvandrergrupper i figur 3.13 overrepresentert i den laveste inntektsklassen. Blant arbeidsinnvandrere fra Polen, Litauen og Latvia har henholdsvis 58, 65 og 67 prosent av parene med barn en så lav inntekt at de ligger blant femdelen med lavest inntekt. Svært få parfamilier fra disse landene har en inntekt som plasserer dem i de høyeste inntektsklassene. I de parfamiliene som i størst grad er overrepresentert blant de med høyest inntekt har hovedinntektstakeren bakgrunn fra Storbritannia, USA, Danmark og Sverige.

Figur 3.14 Andelen personer etter kvintilfordelt inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU-skala). Enslige forsørgere med barn 0–17 år. Hovedinntektstakers landbakgrunn. 2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Inntektsfordelingen blant enslige forsørgere følger stort sett det samme mønsteret som for par med barn når det gjelder forskjeller mellom landbakgrunn. De fleste eneforsørgere er klart overrepresentert i laveste inntektsklasse (figur 3.14). Igjen kommer syriske og somaliske barnefamilier dårligst ut. Om lag syv av ti eneforsørgere med bakgrunn fra disse landene har en inntekt som plasserer dem nederst i inntektsfordelingen. Som tidligere vist er denne gruppen kjennetegnet av en svært lav yrkestilknytning og ofte mange barn å forsørge. Dette gjelder også blant mange enslige forsørgere med bakgrunn fra Afghanistan, Irak, Litauen, Pakistan og Eritrea hvor halvparten har en så lav inntekt at de plasserer seg i første kvintil. Blant den nest største gruppen eneforsørgere med innvandrerbakgrunn, polakkene, ligger fire av ti i laveste inntektsklasse, mens kun 7 prosent plasserer seg blant femdelen av eneforsørgerne med de høyeste inntektene. Størst andel i høyeste inntektsklasse har eneforsørgere med bakgrunn fra Danmark (26 prosent), Tyskland (22 prosent) og Sverige (21 prosent).

Figur 3.15 Antall barn i husholdninger med vedvarende lavinntekt.¹ Barn under 18 år med og uten invandrerbakgrunn. 2006–2014

¹ Gjennomsnittlig inntekt etter skatt per forbruksenhet (EU) i en treårsperiode under 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme treårsperiode.

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Vedvarende lavinntekt[383]

Inntektsstatistikken viser at mange barnefamilier med innvandrerbakgrunn har hatt en dårligere inntektsutvikling enn den generelle inntektsveksten i samfunnet, og mange grupper er til dels sterkt overrepresentert nederst i inntektsfordelingen. Følgen er at barn med innvandrerbakgrunn[384] i stadig større grad er overrepresentert i lavinntektsgruppen. Hvis man måler lavinntekt basert på gjennomsnittsinntekten i treårsperioden 2012–2014[385] , var andelen innvandrerbarn i lavinntektsgruppen på 51,1 prosent (se figur 3.15). I perioden 2004–2006 var tilsvarende andel 38,8 prosent. Målt i antall barn med innvandrerbakgrunn var dette en økning fra 26 000 barn i 2004–2006 til 47 000 barn i 2012–2014. Innvandrerbarn utgjorde vel 13 prosent av alle barn i hele befolkningen i treårsperioden 2012–2014.

Fra 2006 til 2013 har antallet barn uten innvandrerbakgrunn i lavinntektsgruppen ligget relativt stabilt på i overkant av 40 000 barn, mens inntektsstatistikken for 2014 viser en klar økning også for denne gruppen av barn. 45 000 barn uten innvandrerbakgrunn tilhørte en familie med vedvarende lavinntekt i 2014.

Barn med innvandrerbakgrunn fra Somalia, Irak, Syria, Afghanistan og Eritrea skiller seg ut ved å være sterkt overrepresentert i lavinntektsgruppen. I en særstilling står barn med bakgrunn fra Somalia hvor mer enn tre av fire barn tilhørte en familie med vedvarende lavinntekt i 2014. Dette gjaldt for over halvparten av barna med bakgrunn fra Irak, Syria, Afghanistan og Eritrea. Andelen økonomisk utsatte barn er økende i flere av disse innvandrergruppene hvor familiene ofte har en svak yrkestilknytning, lav inntektsmobilitet, og hvor det er mange familiemedlemmer å forsørge. Også blant barn med bakgrunn fra Pakistan og Marokko er lavinntektsandelen stor. Mer enn 40 prosent av alle barn med bakgrunn fra disse landene tilhørte en familie med vedvarende lavinntekt i 2014.

Barnefamilienes formue og gjeld

Formue

Boligen viktigste formuesobjekt

Det er verdien av egen bolig som utgjør mesteparten av barnefamilienes bruttoformue. I 2014 utgjorde boligeiendommer 71 prosent av bruttoformuen for husholdninger med minst ett barn under 18 år. Men barnefamiliene har også en betydelig gjeld. I 2014 tilsvarte gjelda over halvparten, 53 prosent, av barnefamilienes bruttoformue. Særlig for barnefamiliene med de yngste barna er gjelda svært høy, noe som fører til at disse husholdningene har en klart lavere nettoformue sammenlignet med de litt mer etablerte barnefamiliene med eldre barn.

Det er store variasjoner i boligeierskap innen barnefamiliene. Figur 3.16 viser andelen som eide en primærbolig i 2014.[386] Det er flest boligeiere blant par med barn, og andelen øker med barnas alder. Mens om lag 76 prosent av par med barn, der yngste barn var 0–2, år eide en primærbolig, økte andelen til nær 86 prosent for de parene som hadde barn i alderen 12–17 år.

Figur 3.16 Andelen husholdninger som eier en primærbolig. 2014. Prosent.

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Andelen som eier egen bolig er klart lavere blant enslige forsørgere, særlig blant dem med de yngste barna. For dem med barn under tre år var bare 30 prosent registrert som eier av en primærbolig i 2014. Også blant dem med barn mellom tre og fem år er det færre enn halvparten (44 prosent) som eide boligen.

Det er mindre variasjon i boligeierskap etter antall barn i husholdningen. Blant par med barn er det likevel klart færre som har en primærbolig blant dem med store familier, enn blant dem med to eller tre barn. Også blant enslige forsørgere faller andelen boligeiere med antall barn i husholdningen.

En finner dermed om lag det samme mønsteret for boligeierskap som for inntekt. De husholdningene som er kjennetegnet av å ha relativt lave inntekter, f.eks. par med mange barn, enslige forsørgere, småbarnsfamilier etc., har også den laveste andelen boligeiere.

Mange enslige forsørgere har ikke formue

Par med barn har om lag like høy nettoformue som husholdningene sett under ett, med en medianformue på om lag 1,1 millioner kroner. Det er likevel betydelige forskjeller innen gruppen, blant annet etter barnas alder. Det er en klar tendens til at formuen øker sterkt med barnas alder. Mens median nettoformue var på vel 500 000 kroner blant par med barn i alderen 0–2 år, var tilsvarende beløp vel 1,9 millioner for dem med barn 12–17 år. Det er også mer vanlig at mange av de mer etablerte barnefamiliene har opparbeidet seg en betydelig nettoformue. Mens nesten hvert fjerde par med barn i alderen 12–17 år hadde en nettoformue på over 4 millioner kroner, var tilsvarende andel bare 6 prosent blant par med barn under tre år. På den annen side er det svært mange av småbarnsfamiliene som ikke har positiv nettoformue. Blant par med barn under tre år var dette tilfelle for 29 prosent av husholdningene. For mange av disse husholdningene overstiger gjelda summen av alle eiendeler. I tillegg til høy boliggjeld, er det også mange (58 prosent) i denne gruppen som har studiegjeld.

Å ha negativ nettoformue er i enda større grad tilfelle for enslige forsørgere. I utgangspunktet er formuesnivået svært lavt blant enslige med barn. De som har de yngste barna (0–2 år) har knapt positiv formue i det hele, med en median nettoformue på om lag 8 000 kroner. Også gruppen med barn mellom tre og fem år har en beskjeden formue på kun 29 000 kroner. Høyest formue blant enslige forsørgere har de med barn mellom 12 – 17 år der medianen var på 905 000 kroner. Når medianverdiene er såpass lave blant enslige forsørgere, skyldes dette at svært mange er helt uten positiv nettoformue. Verst stilt er enslige med barn under tre år. I denne gruppen har fire av ti en formue som enten er negativ eller lik null. Siden det er svært få boligeiere i denne gruppen, er det trolig mange som har forbruksgjeld eller studiegjeld, som samlet sett overstiger verdien på eiendelene.

Gjeldsbelastning

Økt gjeldsbelastning

Norske husholdningers gjeld i forhold til inntekt, gjeldsbelastningen, er høy og stigende. Dette gjelder i særlig grad for mange barnefamilier. Økt gjeldsbelastning må blant annet sees i sammenheng med de siste årenes utvikling i kredittmarkedet med et fallende rentenivå og utviklingen i boligmarkedet med en sterk økning i boligprisene. Hvordan gjeldsbelastningen fordeler seg på ulike typer barnefamilier er viktig å kartlegge for å vise disse husholdningenes sårbarhet for eventuelle fremtidige renteøkninger.

Figur 3.17 viser utviklingen fra 2004 til 2014 i andelen husholdninger med en høy gjeldsbelastning – det vi si at husholdningens samlede gjeld er mer enn tre ganger så høy som husholdningens samlede inntekt før skatt. Gjelden omfatter alle typer gjeld som for eksempel boliggjeld, forbruksgjeld, studiegjeld mv. I inntektsbegrepet inngår alle kontante inntekter som husholdningen mottar, både skattepliktige og skattefrie.

Blant barnefamiliene har andelen med høy gjeld i forhold til inntekt økt de siste årene. Blant par med barn hadde 11,1 prosent en høy gjeldsbelastning i 2004. I 2014 var tilsvarende andel mer enn fordoblet til 22,9 prosent. Høy gjeld i forhold til inntekt er enda mer vanlig blant eneforsørgere. Blant enslige forsørgere med barn økte andelen med høy gjeldsbelastning fra 16,3 prosent i 2004 til 28,6 prosent i 2014.

Figur 3.17 Andelen husholdninger med samlet gjeld mer enn tre ganger samlet husholdningsinntekt før skatt. 2004–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Mange småbarnsfamilier med høy gjeldsbelastning

Den høye og økende gjeldsbelastningen blant barnefamiliene skyldes blant annet utviklingen på boligmarkedet med en sterk prisvekst de siste årene. SSB sin boligprisindeks viser at fra 2004 til 2014 steg boligprisene i landet med mer enn 85 prosent. Et lavt rentenivå har fortsatt gjort det mulig for mange barnefamilier å anskaffe egen bolig. Eierandelen blant parfamilier med barn er høy. Blant for eksempel par hvor yngste barn er i alderen 0–2 år eier tre av fire familier egen bolig. Gjeldsbelastningen er høyest blant disse barnefamiliene hvor man ofte har tatt opp store lån til førstegangs boligkjøp, samtidig som mange er i starten av yrkeslivet med relativt lave yrkesinntekter. I tillegg har mange av de litt yngre barnefamiliene studiegjeld som også bidrar til en høy gjeldsbyrde. Blant par hvor yngste barnet er 0–2 år har nesten 58 prosent gjeld hos Lånekassen. Som figur 3.18 viser, så hadde 34,2 prosent av parfamiliene med barn i alderen 0–2 år en høy gjeldsbelastning i 2014 (gjeld mer enn tre ganger inntekten). I 2004 gjaldt dette 15,6 prosent av familiene i denne gruppen. Ser vi på familiene med svært høy gjeldsbelastning så er andelen mer enn fordoblet fra 2004 til 2014. Par med barn 0–2 år med gjeld mer enn fire ganger inntekten økte fra 2,9 prosent i 2004 til 7,5 prosent i 2014. For familier med en gjeld fem ganger så høy som inntekten var tilsvarende endring fra 2,8 til 5,7 prosent.

Andelen med høy gjeldsbelastning blir lavere blant parfamilier etter hvert som barna blir eldre. Figur 3.18 viser allikevel at stadig flere parfamilier har en høy gjeld i forhold til sin årlige inntekt – uavhengig av yngste barns alder. Andelen med svært høy gjeldsbelastning – gjeld mer enn fem ganger inntekten – har også økt noe de siste årene, men fortsatt er det relativt få parfamilier, med litt eldre barn, som er i en slik gjeldssituasjon. Fra 2004 til 2014 har for eksempel andelen med gjeld større enn fem ganger inntekten økt fra 2,3 prosent til 3,6 prosent blant par med yngste barn i alderen 6–11 år. Tilsvarende økning for par med barn i alderen 12–17 år var fra 1,8 til 2,7 prosent.

Figur 3.18 Andelen par med barn med samlet gjeld mer enn tre ganger samlet husholdningsinntekt før skatt. Yngste barns alder. 2004–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Høyest gjeldsbelastning blant enslige forsørgere med litt eldre barn

Blant parfamiliene er gjeldsbelastningen størst blant familier med de yngste barna. Blant enslige forsørgere er bildet et annet. Figur 3.19 viser at eneforsørgere med yngste barn i alderen 0–2 år har den laveste andelen med høy gjeld i forhold til inntekt. I 2014 hadde 20,9 prosent av disse familiene en gjeld som oversteg inntekten tre ganger. Denne andelen har økt fra 14,7 prosent i 2004, men har ligget relativt stabil siden 2007. Blant eneforsørgere med litt større barn, 3–5 år, er det langt flere med høy gjeldsbelastning. I 2014 hadde 30,4 prosent av eneforsørgerne med yngste barn i denne aldersgruppen en gjeld som oversteg inntekten mer enn tre ganger.

Figur 3.19 Andelen enslige forsørgere med barn med samlet gjeld mer enn tre ganger samlet husholdningsinntekt før skatt. Yngste barns alder. 2004–2014. Prosent

Kilde: Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger. Statistisk sentralbyrå.

Størst andel med høy gjeldsbelastning finner vi hos de enslige forsørgerne med barn i alderen 6–11 år. Her steg andelen fra 18,8 prosent i 2004 til 34,2 prosent i 2014. Blant eneforsørgerne med de eldste barna (12–17 år) gikk andelen med høy gjeldsbelastning opp fra 13,5 til 25,5 prosent i samme periode. Eneforsørgere med eldre barn har mer gjeld enn de med yngre barn. Mediangjeld blant de med barn i alderen 12–17 år var i 2014 på om lag 1,1 millioner kroner sammenlignet med 114 000 og 381 000 kroner blant de med barn i henholdsvis alderen 0–2 år og 3–5 år. Den store forskjellen skyldes hovedsakelig en langt høyere andel boligeiere blant eneforsørgere med eldre barn. Syv av ti eneforsørgere med yngste barn i alderen 12–17 år eier egen bolig (2014) sammenlignet med om lag tre av ti og fire av ti blant eneforsørgere med yngste barn i alderen 0–2 år og 3–5 år.

Sammenlignet med par med barn er det flere eneforsørgere med en svært høy gjeldsbelastning (gjeld mer enn fem ganger årlig inntekt), og andelen er økende uavhengig av barnas alder. I 2004 hadde 3,9 prosent av enslige forsørgere med barn 0–2 år en gjeld som oversteg inntekten mer enn fem ganger. I 2014 har denne andelen økt til 7,7 prosent. Blant eneforsørgere med yngste barn i alderen 3–5 år er denne andelen mer enn fordoblet fra 4 til 9,6 prosent i samme periode. Det samme er tilfellet for de med barn i alderen 6–11 år. Her steg andelen med svært høy gjeldsbelastning fra 3,8 til 8,8 prosent fra 2004 til 2014. Blant eneforsørgere med de eldste barna (12–17 år) har denne andelen økt fra 3 til 5,9 prosent i disse årene.

Norske barnefamiliers inntekter i et internasjonalt perspektiv

Høyt inntektsnivå blant norske barnefamilier

Inntektsnivået til norske barnefamilier er svært høyt sammenlignet med andre land i Europa. I følge tall fra Eurostat var det kun i Sveits og Luxembourg at barnefamiliene hadde noenlunde like høyt inntektsnivå som norske barnefamilier[387] . I disse landene ligger husholdningsinntektene til barn på om lag 90 prosent av nivået til norske barn. Også barn i de andre nordiske landene har relativt høye husholdningsinntekter, men klart lavere enn i Norge. Danske og svenske barn ligger inntektsmessig på om lag 80 prosent av nivået til norske barn, mens finske og islandske barn ligger på henholdsvis 74 og 71 prosent. I mange andre land har barnefamiliene et betydelig lavere økonomisk velferdsnivå enn i Norge. Polske barn har for eksempel en kjøpekraftjustert medianinntekt som bare tilsvarer en tredjedel av nivået til norske barn. Aller lavest inntektsnivå er det barn i land som Bulgaria, Makedonia og Romania som har. Disse barna tilhører familier med en kjøpekraft som kun tilsvarer en femtedel av nivået til norske barn.

Færrest barn i lavinntektsgruppen i Danmark og Finland

Selv om norske barnefamilier generelt har en klart bedre økonomi enn barnefamilier i andre land, er det likevel i våre naboland Danmark og Finland at barn har minst risiko for å tilhøre lavinntektsgruppen. I følge OECD, som definerer det å tilhøre lavinntektsgruppen som det å ha en ekvivalentinntekt lavere enn 50 prosent av medianen i landet, hadde mindre enn 3 prosent av alle barn under 18 år en husholdningsinntekt under lavinntektsgrensen i disse to landene i 2012. Denne andelen var dobbelt så høy i Norge, 5,9 prosent, og hele 8 prosent i Sverige.

Blant landene der flest barn er å finne i lavinntektsgruppen finner en Spania, Hellas og USA, der mer enn hvert femte barn har ekvivalentinntekt lavere enn 50 prosent av medianinntekten i landet. Aller størst risiko for å vokse opp i fattigdom har barn i Israel og Tyrkia, der mer enn hvert fjerde barn er i lavinntektsgruppen (figur 3.20).

Figur 3.20 Andelen barn 0–17 år i husholdninger med ekvivalentinntekt under 50 prosent av medianen. 2012

Kilde: OECD Income Distribution Database.

Ulik utvikling i de nordiske land

Utviklingen i lavinntekt blant barn under 18 år har utviklet seg noe forskjellig i de nordiske land etter 2005. Utgangspunktet i 2005 var nokså likt for alle de fire nordiske landene, der andelen barn med lavinntekt lå på mellom 2,8 prosent (Danmark) og 4,6 prosent (Norge). Etter 2005 har de nordiske landene skilt lag når det gjelder barns lavinntektsrisiko. I både Norge og særlig i Sverige har andelen barn i lavinntektshushold økt, mens denne andelen har, etter 2008, gått ned i Finland og Danmark (figur 3.21).

Figur 3.21 Utviklingen i andelen barn 0–17 år i husholdninger med ekvivalentinntekt under 50 prosent av medianen. Norge, Sverige, Finland og Danmark. 2005–2012

Kilde: OECD Income Distribution Database.

Det kan være flere forklaringer på hvorfor utviklingen har vært forskjellig i de nordiske landene. Den sterke økning i lavinntekt blant svenske barn skyldes blant annet økte inntektsforskjeller blant barnefamilier, på grunn av at barnefamiliene nederst i fordelingen har hatt en svakere inntektsutvikling enn de med høyere inntekt. En økende andel av disse har en svak tilknytning til arbeidslivet (Nyman og Sköld, 2010).

En forklaring på hvorfor lavinntektsrisikoen er så liten for danske barn, kan være at den økonomiske støtten til familier og barn er høyere i Danmark enn i andre europeiske land. I 2013 gikk 3,7 prosent av Danmarks BNP til ulike støttetiltak for familier og barn. Tilsvarende andel i Norge og Sverige var på sin side 3 prosent og 3,1 prosent, i følge Eurostat. I Danmark har i tillegg støtten som barn og familier mottar, målt som andel av BNP, vært stabil høy helt siden 1990-tallet. I de andre nordiske landene har derimot en gradvis mindre andel av samfunnets samlede ressurser gått til barn og familier i denne perioden (figur 3.22). I en analyse av dansk barnefattigdom konkluderer Sievertsen og De Montgomery (2015) med at på tross av at finanskrisen rammet Danmark sterkt etter 2008 så må det danske sikkerhetsnettet ha virket, siden andelen barn i lavinntektsgruppen ikke økte, men faktisk gikk ned i denne perioden. De peker i tillegg på en mer «teknisk» forklaring. På grunn av fallende inntekter i befolkningen i denne perioden gikk medianinntekten, og dermed også lavinntektsgrensen, ned. Dermed ble det lettere for mange barnefamilier med lave inntekter (der mange mottar overføringer) å krysse lavinntektsgrensen.

Figur 3.22 Utgifter til familier og barn i prosent av BNP i de nordiske land. 1995–2013. Prosent

Kilde: Eurostat.

Se SSBs fullstendige rapport for referanseliste.

Fotnoter

1)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015c): Likestilling i praksis – Like mulighet for kvinner og menn. Meld. St. 7 (2015–2016).

2)

Vedlegg 2. Keilman, N. (2015): Fødsler og fruktbarhet i Norge. Universitet i Oslo.

3)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

4)

SSB (2015f): Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger, 2014. Publisert 16. desember 2015.

5)

Med familienære tjenester menes f.eks. helsestasjon, fastlege, spesialisthelsetjenester (psykiatri o.a), barnehage, skole, SFO, barnevern, NAV-kontor samt de regionale familievernkontorene.

6)

Vedlegg 1: Herlofson, K. og Daatland, S.O. (2015): Kunnskapsstatus om generasjonsforskning. Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring. For fullstendig rapport se: NOVA Rapport 2/16.

7)

Jfr. vedtak i Stortinget av juni 2015, kommunalkomiteen, i forbindelse med behandlingen av Meld. St. 14 (2014–2015) Kommunereformen – nye oppgaver til større kommuner.

8)

Familie- og kulturkomitéen: Innst. 14 S (2015–2016).

9)

Anmodningsvedtak 218, jf. Prop. 1 S (2014–2015) og Innst. 14 S (2014–2015).

10)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014a): En god barndom varer livet ut: Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017).

11)

Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1973): Barnefamilienes levekår St.meld. nr. 117 (1972–73); Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1985): Om familiepolitikken St.meld. nr. 29 (1984–85); Barne- og familiedepartementet (2003): Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap, St.meld. nr. 29 (2002–2003).

12)

«Recognizing that the family, as the natural and fundamental group unit of society, has the primary responsibility for the nurturing and protection of children and that children, for the full and harmonious development of their personality, should grow up in a family enviroment and in atmosphere of happiness, love and understanding.» FN i en resolusjon om familiepolitikk: E/CN.5/2014/L5.

13)

Integreringsbarometeret 2013/14. IMDi 2014.

14)

Norge ratifiserte ILO konvensjon nr. 156 av 1981 i juni 1982. ILO er FNs internasjonale særorganisasjon for arbeidslivet. ILO konvensjonene er folkerettslig bindende og skal tilpasses de enkelte medlemslands lovverket. Gjennom å ratifisere (godkjenne) en konvensjon, forplikter statene seg til å oppfylle konvensjonene og samtidig akseptere internasjonal overvåking gjennom ILOs kontrollsystem.

15)

I dagens fire diskrimineringslover er det bare likestillingsloven som gjelder i familielivet og andre rent personlige forhold. Loven håndheves imidlertid ikke på dette området. I utkastet til ny felles lov som har vært på bred offentlig høring, foreslås at denne bestemmelsen i nåværende likestillingslov oppheves.

16)

«I 1623 har Siri Olsdatter fått barn med Hans Madsen. Det ville ha kvalifisert til legmålsbot eller gapestokk om bota ikkje vart betalt. Men så viste det seg at Hans Madsen tre år før hadde fått barn med søster hennar. Å ha barn med to søstrer var eit stort brotsverk. Siri Olsdotter vart dømd til døden.» Hovdhaugen (1976), her fra Bø, 1990, s. 54.

17)

Solheim, J. (2012): «Den nordvesteuropeiske modellen. Familie og hushold i historisk og komparativt perspektiv» i: Ellingsæter, A. L. og Widerberg, K. (red.): Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver. Gyldendal Akademisk, Oslo.

18)

Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn (STL) understreket i møte med Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet der temaet var familiepolitikk, den viktige balansen mellom individet i familien og familien som kollektivt system. Det innebærer at individets rettigheter slik det er nedfelt i norsk lov og internasjonale konvensjoner, ikke kan reduseres eller bortfalle hverken i eller i forhold til familien som et kollektivt system. STL framhevet at god informasjon om nasjonale lover og regler er viktige for alle tros- og livssynssamfunn som møter sine medlemmer i veiledning og rådgivning.

19)

Vedlegg 1: Herlofson, K. og Daatland, S. O. (2015): Kunnskapsstatus om generasjonsforskning. Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring. For fullstendig rapport se: NOVA Rapport 2/16.

20)

Daatland, S. O. og Slagsvold, B. (2013): Vital aldring og samhold mellom generasjoner. Resultater fra Den norske studien av livsløp, aldring og generasjon (NorLAG) – runde 1 og 2. Rapport 15/13. NOVA.

21)

«Besteforældrene indgår ikke i dansk familiepolitik – denne omhandler nesten udelukkende forældre og børn. Det kunne være interessant at foretage en ressourcemessig beregning af, hvordan besteforældrene i en dansk kontekst bidrager til samfundet – hvor man f.eks. i USA har beregnet, hvordan besteforældre bidrager til det samlede BNP», Westergaard-Kabelmann, J. (2011): De nye besteforældre. Københavns Universitet.

22)

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge, SSB, Rapporter 2015/31.

23)

FNs sosialkommisjon anbefalte i 2014 i en resolusjon ( E/CN.5/2014/L.5) til ECOSOC /Generalforsamlingen at medlemslandene bør fremme «intergenerational solidarity».

24)

Noack, T. og Lyngstad, T. H. (2012): «Samlivsrevolusjonen», i: Ellingsæter, A. L. og Widerberg, K. (red.): Velferdsstatens familier. Nye sosiologiske perspektiver. Gyldendal Akademisk, Oslo.

25)

Dommermuth, L, Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge, SSB Rapporter 2015/31.

26)

Op.cit.

27)

Op.cit..

28)

http://www.ssb.no/befolkning/statistikker/ekteskap.

29)

Dommermuth, L, Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge, SSB Rapporter 2015/31, s 46, 61 og 65.

30)

Op.cit.

31)

Wiik, K. Aa., Seierstad, A. og Noack, T. (2012): Fra registrert partnerskap til ny ekteskapslov: Nye grupper og mindre skilsmisserisiko? SSB, 2012.

32)

Barneloven § 4a.

33)

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T, Rønsen, M og Wiik, K. Aa. Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge, SSB Rapporter 2015/31 (2015).

34)

Andersen, U. C. (2013): «Fra kjernefamilie til stjernefamilie», i: Lorentzen, J. og Mühleisen, W. (red): Å være sammen. Intimitetens nye kulturelle vilkår. Akademika forlag.

35)

Familiebegrepet ble avgrenset slik av Regjeringen Bondevik II i St.meld. nr. 29 (2002–2003) Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap: «Familien omfatter ektepar med og uten barn, samboere med og uten barn, homofile partnere med og uten barn, aleneforeldre som bor sammen med barn, samværsforeldre, familier med fosterbarn og enslige, aleneboende. Etter skilsmisser og samlivsbrudd oppstår nye familiekonstellasjoner med særkullsbarn og fellesbarn.»

36)

Lyngstad, J., Kitterød, R. H. og Nymoen, E. H. (2014): Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012, Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. SSB Rapporter 2014/2.

37)

Se barneloven §§ 45 og 63 fjerde ledd.

38)

Kontantytelsen til foreldre som adopterer barn fra utlandet ble innført i 1992 for å motvirke ujevn sosial fordeling av adopsjoner til Norge fra utlandet.

39)

Gärtner, K. og Heggland, J. E. (2013): Adopterte barn, ungdom og voksne: en kunnskapsoppsummering om kognitiv kompetanse, psykisk helse og bruk av helsetjenester. Folkehelseinstituttet, Rapport 2013: 8.

40)

Lov om endring av juridisk kjønn ble sendt til Stortinget 18. mars 2016. Det skal ikke lenger stilles krav om en bestemt diagnose eller medisinsk behandling for å få endret hvilket kjønn en person er registrert med i folkeregisteret (juridisk kjønn). Personer som opplever å tilhøre et annet kjønn enn de er registrert med, skal ha rett til å endre dette baseres på egen opplevelse av kjønnsidentitet. Personer som har fylt 16 år skal selv kunne søke om endring av juridisk kjønn. Prop. 74 L (2015–2016) Lov om endring av juridisk kjønn.

41)

Stiklestad, S. S. (2012): Planlagte lesbiske familier – kontroverser og kunnskap. Doktoravhandling ved NTNU (2012:23). Avhandlingen viser at fremveksten av planlagte lesbiske familier, etterfulgt av surrogatifamilier, har bidratt til å utfordre den grunnleggende familierettsslige normeringen for hva en familie kan være.

42)

I 2012 mente fire av ti foreldre at behovet for avlastning ikke var dekket, og seks av ti foreldre mente at behovene for støttekontakt og fritidsassistent ikke var tilstrekkelig dekket. Kittelsaa, A. og Tøssebro, J. (2014): Oppvekst med funksjonshemming, kap.7 Foreldrenes erfaringer med hjelpeapparatet, Gyldendal Akademisk.

43)

ILO- konvensjon nr. 169 om urfolk og stammefolk i selvstendige stater.

44)

Nergård, V. (2005): Slekt og rituelt slektskap i samiske samfunn – Innspill til en psykodynamisk forståelse av sosialisering. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Oslo.

45)

Fra Sametingets årsmelding 2014. https://www.Regjeringen.no/contentassets/5565cb2a21c64ac2bdbb8cacb996f53d/ arsrapport_sametinget_2014.pdf.

46)

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2015a): Assimilering og motstand — Norsk politikk overfor taterne/romanifolket fra 1850 til i dag. NOU 2015: 7.

47)

Våren 2015 besluttet Stortinget at regjeringen legger fram en handlingsplan mot antisemittisme. Innst. 276 S (2014–2015).

48)

SSB (2015g): Innvandrere etter innvandringsgrunn, 1. januar 2015, SSB.

49)

I et tilleggsnummer til statsbudsjettet for 2016 ble det anslått at det vil komme 33 000 asylsøkere til Norge i 2016. Prop. 1 S Tillegg 1 (2015–2016) – Endring av Prop. 1 S (2015–2016) Statsbudsjettet 2016 og Prop. 1 LS (2015–2016) Skatter, avgifter og toll 2016 (økt antall asylankomster.).

50)

Mørk, E. (red.) (2006): Aleneboendes levekår. Statistiske analyser, nr. 81, Statistisk sentralbyrå.

51)

SSB (2014a): Familier og husholdninger 1. januar 2014.

52)

«Flere enslige – flere ferdigmiddager», Nationen 9.9.2014.

53)

Jacobsen, E. og Slettemeås, D. (2014): Om framtidens forbruksvaner – et 30 års perspektiv. SIFO, fagrapport nr. 1-2014.

54)

Kaur, R. (2013): Økonomi og levekår for ulike lavinntektsgrupper 2013. Rapport 2013/32. SSB.

55)

Medianinntekten er den midterste inntekten i inntektsfordelingen. For å finne medianinntekten ordner man alle inntekter i stigende rekkefølge, og medianinntekten er da den inntekten som deler inntektsfordelingen i to like store deler. Halvparten av befolkningen har inntekter over medianinntekten, halvparten under.

56)

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2012b): «The age and subjective well-being paradox revisited : a multidimensional perspective».Norsk Epidemiologi. Vol. 22.

57)

Hansen, T. (under arbeid). Aldring og velvære: mestringsbetingelser for eldre i Norge. NOVA-rapport.

58)

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2015): «Late-Life Loneliness in 11 European Countries: Results from the Generations and Gender Survey», Social Indicators Research, vol. 124, No. 1.

59)

Finansdepartementet (2015d): Strategi for boligmarkedet. 2015. se: https://www.Regjeringen.no/contentassets/ a33f408af00d4e37aa894556a241f137/ strategi_boligmarkedet.pdf.

Se også finansminister Siv Jensens svar til stortingsrepresentant Geir Bekkevold på spørsmål om en politikk for de aleneboende, 2014.

60)

Kommunale vann- og kloakkavgifter reguleres av en egen lov. https://lovdata.no/dokument/NL/lov/2012-03-16-12 Loven gir den enkelte kommune rett til i egen forskrift å fastsette utregning av gebyr og hvordan dette kan innkreves. Vann- og avløpsgebyret består av to deler, en fastbetaling og en forbruksbetaling. Forbruket kan enten stipuleres eller måles ved egen vannmåler.

61)

Kommunene har anledning til å differensiere avfallsgebyr etter bl.a. avfallsvolum. Miljødirektoratet har utgitt veilederen «Beregning av kommunale avfallsgebyr http://www.miljodirektoratet.no/Documents/ publikasjoner/M258/M258.pdf.

62)

«Familie …kan bety kjærlighet; det kan også bety omsorgssvikt, misbruk og degradering.». Sitert fra Nussbaum, M. C. (2000): Women and Human Development: The Capabilities Approach. Cambridge: Cambridge University Press, s. 243–244.

63)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014a): En god barndom varer livet ut: Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017), og Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015a): Barn som lever i fattigdom – Regjeringens strategi (2015–2017).

64)

Van der Kolk, B. A. (2003): «The neurobiology of childhood trauma and abuse». Child and Adolescent Psychiatric Clinics of North America 12(2): 293–217.

65)

Fearon, J. og Hoeffler, A. (2014): Benefits and Costs of the Conflict and Violence Targets for the Post-2015 Development Agenda. Working paper. Copenhagen Consensus Center.

66)

Fearon, J. og Hoeffler, A. 2014), se tabell s. iv. Benefits and Costs of the Conflict and Violence Targets. For en norsk undersøkelse av de økonomiske konsekvensene, se f.eks. Vista Analyses rapport fra 2012: Samfunnsøkonomiske kostnader av vold i nære relasjoner. Rapport 2012/41. Studien måler kostnader som kortsiktige og langsiktige medisinske utgifter, produktivitetsfall seinere i livet, velferdsutgifter, spesialutdannelse og kriminalomsorg/rettsvesen.

67)

SIFOs referansebudsjett for forbruksutgifter 2015. http://www.sifo.no/files/Referansebudsjett2015PDF.pdf.

68)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

69)

ESPAD-undersøkelsen 2015 (European School Survey Project Alcohol and Other Drugs). Undersøkelsen går hvert fjerde år blant europeiske land og USA, se SIRUS sine nettsider: http://www.sirus.no/espad/.

70)

Vaage, O. F. (2012): Tidene skifter. Tidsbruk 1971–2010. Statistiske analyser 125. SSB 2012.

71)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

72)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015b): Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn. Meld. St. 7 (2015–2016).

73)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

74)

Øia, T. (2012): Ung i Oslo 2012. Nøkkeltall, NOVA Notat 7/12.

75)

Aftenposten, magasinet Oppvekst, nr. 7 2015 på grunnlag av Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

76)

Frøyland, L. R. og Gjerustad, K. (2012): Vennskap, utdanning og framtidsplaner: Forskjeller og likheter blant ungdom med og uten innvandrerbakgrunn i Oslo. NOVA rapport 5/12.

77)

Andersen, P. L. og Bakken, A. (2015): Ung i Oslo 2015 NOVA Rapport 8/15.

78)

Agnes Andenæs, professor i psykologi ved Universitetet i Oslo, skriver i et notat av 10.12.2015 til Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet at det særlig trengs mer forskning på utfordringer til foreldreskap og familie i overgangen til skole og de første skoleårene, og i overgangen fra barn til ungdom. Andenæs framhever at foreldre i alle samfunnslag og med ulik etnisk opprinnelse må inkluderes, og at kjønnsperspektivet må vektlegges.

79)

«Rollen som mor og far til det lille barnet fortelles i detalj. Disse fortellingene er viktige og de treffer mange. Men foreldrene til de store barna vet at det er en foreldrerolle som er så uendelig mye mer.Og når poden blir større, stilner samtalen om hvordan du som mamma og pappa skal opptre. Foreldrene til de store barna har hundre spørsmål, men ingen steder å finne svar.» Gjestad, G. H. (2015) Storbarnsliv. Om å vokse opp med barn. Forlaget Oktober.

80)

Beier, L., Bergeyck, J. D., Dechant, A., et.al. (2011): Wellbeing of Families in Future Europe. Families in Europe, volume 1.

81)

Alfredsson, E., Broberg, A. og Axberg, U. (2015): Foräldrästod & tonåringar. Rapport till Länsstyrelserna. Psykologiska institutionen, Göteborgs universitet.

82)

Jf. opplæringsloven § 1-1 første ledd som fastslår at opplæringen i skole og lærebedrift skal være i samarbeid, og i forståelse, med hjemmet.

83)

Kunnskapsdepartementet (2010): Mangfold og mestring – flerspråklige barn, unge og voksne i opplæringssystemet. NOU 2010: 7.

84)

OECD (2015b): Indicators of Immigrant Integration 2015. Settling In.

85)

Bredal A, Bråten B, Jesnes K. og Strand A. H (2015): Et blikk inn i skolen – Minoritetsrådgivere sett fra brukeres ståsted. Fafo-rapport 2015:40.

86)

Nasjonalt senter for flerkulturell opplæring (2011): Hjem-skole samarbeid. Rapport fra prosjekt 2009–2011, NAFO/Høgskolen i Oslo.

87)

Regjeringen la i mars 2016 fram et lovforslag om forbud mot barn som tolk: Prop. 65 L (2015–2016) Endringer i forvaltningsloven. Barn skal ikke brukes som tolk eller til å formidle annen informasjon mellom offentlige tjenesteytere og brukere med svake språkferdigheter. Offentlige tjenesteytere skal bruke kvalifiserte tolker.

88)

Barnevern i Norge 1990–2010. En longitudinell studie. NOVA Rapport 9/14.

89)

Se forøvrig pågående forskning: Aktiv støtte til barnevernsbarn i skolen – innovasjon i samarbeid mellom skole, familie og barnevern. Finansiert av Regionalt forskningsfond, Midt-Norge (2014–2016). Prosjektleder: Willy Lichtwarck.

90)

Utdanningsdirektoratet (2013): Samarbeidet mellom hjem og skole. En kunnskapsoppsummering publisert 04.10.2013 på Utdanningsdirektoratets nettside: http://www.udir.no/ Laringsmiljo/Bedre-laringsmiljo/Hjem-skole-samarbeid/ Samarbeidet-mellom-hjem-og-skole/.

91)

FUBs sekretariatsfunksjon er lagt til Foreldreutvalget for grunnopplæringens (FUG) sekretariat, og de to foreldreutvalgene deler leder og administrasjon. For mer informasjon, se: http://www.fubhg.no/.

FUG skal ha et spesielt fokus på hjem-skole-samarbeid og ivareta foreldrenes interesser i skolesammenheng. For mer informasjon, se: http://www.fug.no/.

92)

http://www.udir.no/Regelverk/Finn-regelverk-for- opplaring/Finn-regelverk-etter-tema/Skoleeiers-ansvar/ Barn-som-ikke-moter-pa-skolen---Veileder-for-skoler-og- skoleeier/.

93)

Over 20 mill. unge voksne i OECD er ikke i utdanning, og søker heller ikke jobb. Antallet unge i denne situasjonen er økende, også i Norge. Skills Outlook 2015: Youth, Skills and Employability. OECD 2015.

94)

Tilskuddsordningen Barne- og ungdomstiltak i større bysamfunn er styrket i 2015, og utgjør 34,7 mill. kr. Formålet er å bedre oppvekst- og levekårene for barn og unge ved å bidra til åpne og inkluderende møteplasser, særlig rettet mot utsatte barne- og ungdomsgrupper i alderen 10 til 20 år; ofte unge som ikke deltar i annet frivillig eller organisert arbeid. Prosjektene skal bl.a. å forebygge uønsket sosial adferd, motvirke fordommer og fremme gjensidig aksept.

95)

Nasjonalt introduksjonsregister skal dokumentere opplæring i norsk og samfunnskunnskap for nyankomne innvandrere, enkeltpersoners deltakelse i introduksjonsprogram, opplæring i norsk og samfunnskunnskap og norskopplæring for asylsøkere. Registeret ble opprettet i 2005.

96)

Se også planen Trygghet, deltakelse og engasjement – regjeringens arbeid for barn og unge, BLD (2016b) i samarbeid med ASD, HOD, JD, KD og KUD januar 2016.

97)

SSB (2015a) Funksjonshemmede, arbeidskraftundersøkelsen, 2015, 2. kvartal. Publisert 2. september 2015. SSB.

98)

Alternativ rapport til FN-komiteen for rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne (CRPD), 2015. Koordinert av FFO (Funksjonshemmedes fellesorganisasjon).

99)

Sandvin, J. T., (2014) «Utviklingshemmet av hvem?» i Ellingsen, K. E. (red.). Utviklingshemming og deltakelse. 2014, 92-93.

100)

Dette fenomenet omtales ofte som «tingenes internett».

101)

Futsæter, K.-A. (2015): Medieutviklingen: Fra de store medietrendene til Wearables & The Internet of Things (IOT) innlegg på: Folks medievaner og uvaner, 17. sept 2015.

102)

Lavik, R. og Borgeraas, E. (2015): Forbrukstrender 2015, SIFO prosjektnotat nr. 5-2015.

103)

Medietilsynet (2014): Barn og medier 2014. http://www.medietilsynet.no/globalassets/publikasjoner/ 2015/faktaark_barn_mediebruk_2014.pdf.

104)

«Det finnes mange ulike definisjoner på sosial kapital, men det som går igjen, er at sosial kapital er de ressursene man har tilgang på gjennom sine relasjoner til andre mennesker.» Coleman, J. S. (1988): «Social capital in the creation of human capital». The American Journal of Sociology, 94,95–120 i Aalen, I. (2015): Sosiale Medier, Fagbokforlaget.

105)

Delingsøkonomi handler om at enkeltpersoner deler eller tilbyr ressurser seg imellom, gjennom å selge, låne ut eller dele tid, kompetanse eller gjenstander gjennom digitale plattformer. Kjente eksempler er Airbnb for privat innlosjering, og Uber og Haxi, som er app'er for transporttjenester.

106)

Sandvin, J. T. (2014): Utviklingshemmet av hvem? i Ellingsen, K. E. (red.) Utviklingshemming og deltakelse. 2014, 92–93.

107)

Medietilsynet (2014): Barn og medier 2014.

108)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014. Nova Rapport 7/15.

109)

Medietilsynet (2014): Barn og medier 2014.

110)

Livingstone, S. et al. (2011): Risk and safety on the internet. The perspective of European children. Full findings from the EU Kids Online survey of 9-16 year olds and their parents. EU Kids Online. London, LSE.

111)

Staksrud, E. (2013): Digital mobbing.Hvem, hvor, hvordan, hvorfor – og hva kan voksne gjøre? Oslo, Kommuneforlaget, og d’Haenens, L. et al. (2013): How to cope and build online resilience? EU Kids Online.

112)

Staksrud, E. (2013): Digital mobbing. Hvem, hvor, hvordan, hvorfor – og hva kan voksne gjøre? Oslo: Kommuneforlaget.

113)

Se Telenor/Norstat sin undersøkelse Digitale foreldre som bl.a. viser at: «43% av foreldrene opplever at plaging eller mobbing på nett/mobil er et stort problem (i stor/svært stor grad) for barn og unge». «(…)53 % (av foreldrene) oppgir det som utfordrende at de generelt ikke er aktive på sosial medier …». Se også funn som presenteres av: «Bruk hue kampanjen», en nettbasert anti-mobbekampanje som besøker skoler for å bekjempe digital mobbing blant barn og unge.

114)

Tiltaksplanen En god barndom varer livet ut, inneholder flere tiltak mot digital mobbing. En kunnskapsstatus forventes i 2016.

115)

Staksrud, E. (2013). Digital mobbing. Hvem, hvor, hvordan, hvorfor – og hva kan voksne gjøre? Oslo: Kommuneforlaget.

116)

Bufdir har igangsatt arbeidet med en kunnskapsstatus om digital mobbing som tiltak En god barndom varer livet ut – Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom. (2014–2017), oppfølging av kunnskapsstatusen ferdigstilles 1. halvår 2016.

117)

STIRstudien. 2013–2016.

118)

Enjolras, B., Rasmussen, T. og Steen-Johnsen, K. (2014): (red.) Status for ytringsfriheten i Norge Institutt for samfunnsforskning; og Ask, K. og Bang-Svendsen. S. H. (2014): «Bug or feature» Seksuell trakassering i online dataspill NTNU.

119)

https://www.facebook.com/nettpolitiet/timeline

120)

https://tips.kripos.no/cmssite.asp?c=1&nm=0&menu=-1

121)

Nyere forskning tyder på at anskaffelsesregelverket kan undergrave den særegne, potensielle merverdien til ideelle aktører til fordel for store kommersielle aktører i velferdsfeltet: Trætteberg, H. D. og Sivesind, K. H. (2015): Ideelle organisasjoners særtrekk og merverdipå helse- og omsorgsfeltet. Senter for forskning på sivilsamfunn og frivillig sektor, Oslo/Bergen 2015.

122)

Folkestad B., Christensen, D. A, Strømsnes, K. og Selle P. (2015), Frivillig innsats i Noreg 1998–2014. Senter for forskning på sivilsamfunn og frivillig sektor. Rapport 4/2015.

123)

https://www.Regjeringen.no/contentassets/ 5003785a94a5487391a47a62c4dd8ca4/ samarbeid_frivillige_kommuner.pdf.

124)

https://www.Regjeringen.no/contentassets/ 5003785a94a5487391a47a62c4dd8ca4/ samarbeid_frivillige_kommuner.pdf .

125)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2011): Bedre integrering – mål, strategier og tiltak. NOU 2011: 14.

126)

https://www.Regjeringen.no/contentassets/ a525c15af161436f9570977ed5bc3b61/071015-oppfordring- til-samarbeid-med-frivillige-organisasjoner.pdf

127)

Nilsen W., Skipstein, A. og Gustavson, K. (2012): Foreldrekonflikt, samlivsbrudd og mekling: konsekvenser for barn og unge. Folkehelseinstituttet, Rapport 2012:2; Andersen, N. H. og Finseth, T. K. (2015) Kunnskapsstatus om barn og unges opplevelse av samlivsbrudd. Innspill til Barne- og likestillingsdepartementet, til Familiemeldingen.

128)

Familie- og kulturkomitéen: Innst. 14 S (2015–2016).

129) De kirkelige kontorene har utspring i Den norske Kirke/Norsk Menighetsinstitutt. De offentlige kontorene har utspring i Mødrehygiene-bevegelsen (Katti Anker Møller/Karl Evang).

130)

Lov 19. juni 1997 nr. 62 om familievernkontorer (1997) med seinere endringer.

131)

Innst. O. nr. 64 (2002–2003) Innstilling fra familie- kultur- og administrasjonskomiteen om lov om endringer i lov 17. juli 1992 nr. 100 om barneverntjenester (barnevernloven) og lov 19. juni 1997 nr. 62 om familievernkontorer (familievernkontorloven) mv.

132)

Kummen, T. (2015): Familievernets historie. Upublisert manus, Barne- ungdoms- og familiedirektoratet.

133)

Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2011 Dokument 1 (2012–2013).

134)

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2014): Dimensjonering og organisering av familieverntjenestene – en evaluering.

135)

SSB (2015e): Familievern, 2014. (Publisert: 27. oktober 2015).

136)

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2015b): Årsrapport 2014.

137)

Borren, I. og Helland, S. S. (2015): Foreldrekonflikt; identifisering av konfliktnivåer, sentrale kjennetegn og risikofaktorer hos høykonfliktpar. Høykonflikt beskrives slik: «Høykonflikter i forbindelse med samlivsbrudd er særlig intense og spesielt utsatt for triangulering og vold. I slike saker går enkelte konflikttemaer igjen, særlig barnerelaterte konflikter (samværsordning/bosted), men også bekymringer om partners omsorgsevne, økonomi, sårede følelser relatert til bruddet, og nye livsprosjekter hos en eller begge parter som vanskeliggjør samarbeid.» Folkehelseinstituttet, Rapport 2015:3.

138)

Gulbrandsen, W. (2013): «Foreldrekonflikter etter samlivsbrudd: En analyse av samspill og kilder til det fastlåsende». Tidsskrift for Norsk Psykologforening. Nr 6, 2013.

139)

https://www.domstol.no/globalassets/upload/da/ internett/domstol.no/domstoladministrasjonen/ statistikk/statistikk-2014/saker-etter-barneloven- 2010–2015.pdf.

140)

Ådnanes, M., Haugen, G.M.D., Jensberg, H., Rantalaiho, M. og Husum, T. L. (2011): Evaluering av mekling etter barnelov og ekteskapslov. Sintef-rapport A 20162 2011.

141)

Ask, H. og Kjeldsen, A: Samtaler med barn. Folkehelseinstituttet. Rapport 2015:4.

142) Jf. Tildelingsbrev til Bufdir 2016.

143)

Borren, I. og Helland, S. S. (2013): Intervensjoner for å dempe foreldrekonflikt – en kunnskapsoversikt. Rapport 2013:6. Folkehelseinstituttet.

144)

I en utredning fra 1991 om fremtidig forvaltning av familievernet blir slik lovfesting anbefalt: «Skal denne viktige del av familievernet – som den særskilt forebyggende virksomhet faktisk er, og som er sett som en forutsetning for fremtidens helse- og sosialtjeneste – virkelig bli tatt på alvor, må den etter alt å dømme baseres på klare krav gjennom lov og forskrifter.» Takle, S.: «Familievernet i Norge. En utredning på oppdrag fra Barne- og familiedepartementet», 1991, s. 128.

145)

Innst. 333 S (2014–2015) Innstilling fra kommunal- og forvaltningskomiteen om kommunereformen – nye oppgaver til større kommuner. Meld. St. 14 (2014–2015).

146)

I samiske områder har helsestasjonen og skolehelsetjenesten fått en sentral plass. Tjenestene har rådgivende funksjoner som minner om funksjoner som den samiske storfamilien tradisjonelt har hatt. Helsestasjon og skolehelsetjeneste har viktige funksjoner i identitetsstyrkende og forebyggende arbeid. (NOU 1995: 6. Plan for helse- og sosialtjenester til den samiske befolkning i Norge).

147)

Røsand, G-M. B. (2011): Relationship satisfaction, emotional distress, and relationship dissolution: A population-based study on pregnant women and their partners. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Oslo.

148)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015d): Prop. 1 S (2015–2016).

149)

Jf. Barne- likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014a): En god barndom varer livet ut. Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017), tiltak 26.

150)

Haugen G. M. D., Dyrstad, K. og Ådnanes, M. (2015): Barns innflytelse på samværsordninger og bosted. Barns samvær og bosted i familier der foreldrene ikke bor sammen. SINTEF rapport 2015-03-01.

151)

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet og Helsedirektoratet har fått et likelydende deloppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet. I deloppdraget blir direktoratene bedt om å samarbeide om en gjennomgang av kunnskapsmiljøene innen psykisk helse, barnevern, familievern, rus, vold og traumefeltet. Gjennomgangene skal gi anbefalinger som styrker arbeidet med nasjonale og regionale kunnskaps- og kompetansesentre. Begge oppdragene besvares samlet gjennom delrapporter: Helsedirektoratet og Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2014): Gjennomgang av kunnskaps- og kompetansesentre utenfor spesialisthelsetjenesten. Delrapport 2.

152)

Jf. bl.a. Justis- og beredskapsdepartementet (2014a): Et liv uten vold. Handlingsplan mot vold i nære relasjoner 2014–2017, og Barne- likestillings- og inkluderingsdepartementet (2014a): En god barndom varer livet ut. Tiltaksplan for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017).

153)

Nilsen, W., Skipstein, A. og Gustavson, K. (2012): Foreldrekonflikt, samlivsbrudd og mekling: konsekvenser for barn og unge. Folkehelseinstituttet. Rapport 2012:2.

154)

Odden, G., Ryndyk, O. og Ådna, G. M. (2015): Minoritetsfamiliers tanker om og erfaring med familierådgivning innad i og utenfor familien. Et samarbeidsprosjekt mellom Stiftelsen Kirkens Familievern og Senter for interkulturell kommunikasjon. SIK-rapport 2015:4.

155)

Senter for interkulturell kommunikasjon har som formål å arbeide med kommunikasjon i internasjonale og flerkulturelle sammenhenger. SIK er en non-profit organisasjon, eiet av Misjonshøgskolen (MHS).

156)

Organisasjonen for barnevernsforeldre (OFB) og Norsk barnevernlederorganisasjon (NOBO) har gitt innspill til tekst i en brosjyre distribuert i 2015: Veiledning til foreldre. Et av temaene er: Foreldre som er fratatt omsorgen for barn. Samlet veiledningsmateriell kan hentes her: http://www.bufdir.no/Familie/Kontor/Stavanger/

157)

ICDP-programmet ble utviklet av professor Karsten Hundeide og professor Henning Rye ved Universitetet i Oslo. ICDP-programmet er anerkjent og benyttet av bl.a. UNICEF og WHO.

158)

The Adverse Childhood Experience Study (ACE), hvor over 17 000 personer deltok i perioden 1995-1997. Studien dokumenterer sammenheng mellom negative erfaringer i barndommen og dårligere helse, både fysisk og psykisk seinere i livet. Se: http://www.cdc.gov/violenceprevention/acestudy/. Og Dahl, E., Bergsli, H. og van der Wel, K. A. (2014): Sosiale ulikheter i helse. En norsk kunnskapsoversikt. Høgskolen i Oslo og Akershus, Fakultet for samfunnsfag/sosialforskning. Rapport.

159)

Forskningsleder ved RBUP øst/Sør og professor ved NTNU, Turid Suzanne Berg-Nielsen i foredrag i Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet 23.05.14: Utvikling av psykisk helse hos deminste barna. Innspill til arbeidet med stortingsmelding om familiepolitikk.

160)

Bioteknologirådet (2015): Vonde opplevelser kan arves, http://www.bioteknologiradet.no/2015/11/ vonde-opplevelser-kan-arves/. Se også: Røsand, G.M.B. (2016): «Parforholdets betydning for psykisk helse hos voksne og barn», i: Holme, H., Olavesen, E.S., Valla, L. og Hansen, M.B. (2016): Helsestasjonen – Barns psykiske helse og utvikling. Oslo, Gyldendal.

161)

Rambøll AS (2014) har gjennomført «Utredning av oppgave- og finansieringsansvaret for et samlet tilbud til utsatte sped- og småbarn og deres foreldre» på oppdrag av Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet i perioden juni til november 2014. I denne rapporten presenteres resultatene fra oppdraget: http://www.Bufdir.no/global/ Oppgave_og_finansieringsansvaret_for_det_samlede_ tilbudet_til_utsatte_sped_og_smabarn_2014.pdf.

162)

https://helsedirektoratet.no/folkehelse/folkehelsearbeid- i-kommunen/veivisere-i-lokale-folkehelsetiltak/prinsipper- for-tiltaksutforming.

163)

I tiltaksplanen En god barndom varer livet ut fastslår regjeringen at det skal utvikles nasjonale faglige retningslinjer for helsestasjons- og skolehelsetjenesten (tiltak 1).

164)

Nasjonalt kompetansenettverk for sped- og småbarns psykiske helse ved RBUP Øst og Sør har fått oppdraget om å prøve ut programmet i Norge, se også http://www.nursefamilypartnership.org/

165)

Rambøll AS, (2012): Analyse af de økonomiske konsekvenser på området for udsatte børn og unge. Rapport til Social- og Integrationsministeriet, mars 2012.

166)

Tidlig opsporing af børn i en socialt utsat position (KORA 2013).

167)

Folkhälsomyndigheten (2014): Föräldrastöd – är det värt pengarna? Hälsoekonomiska analyser av föräldrastödsprogram. http://www.lansstyrelsen.se/vastragotaland/ SiteCollectionDocuments/Sv/manniska-och-samhalle/ folkhalsa/Rapport-Foraldrastod-en-lonsam-satsning.pdf.

168)

Socialdepartementet (2009): Nationell strategi för ett utvecklat föräldrastöd - En vinst för alla. http://www.regeringen.se/contentassets/65737a08c78f4c3cbc5818b2a4c29490/nationell-strategi-for- ett-for-ett-utvecklat-foraldrastod---en-vinst-for-alla-s2013.010.

169)

Helse- og omsorgsdepartementet (2015c): Opptrappingsplanen for rusfeltet (2016–2020) Prop. 15 S (2015–2016).

170)

Helsedirektoratet (2014): Personskadedata 2013. Norsk Pasientregister. Rapport 06/2014.

171)

Skadebildet i Norge. Folkehelseinstituttet. Rapport 2014: 2.

172)

Center for Disease Control and Prevention.

173)

Helse- og omsorgsdepartementet (2015b): Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet. Meld. St. 26 (2014–2015).

174)

I Innst. 380 S fra helse- og omsorgskomiteen om Folkehelsemeldingen –Mestring og muligheter, avgitt juni 2015, tar et flertall (AP, Krf, SP, V og SV) til orde for å utvikle lavterskel hjelpetilbud til barn og familier der de bor.

175)

Folkehelseinstituttet, nettpublisert artikkel, 22.februar 2015. http://www.fhi.no/artikler/?id=84062 Artikkelen inngår i. Folkehelseinstituttets rapport: Helse hos barn og unge – Folkehelserapporten 2014 publikasjonen og en rekke fagartikler kan hentes her: http://www.fhi.no/.

176)

Ungdata. Nasjonale resultater 2014, NOVA Rapport 7/15.

177)

Innst.380 S fra helse- og sosialkomiteen om Folkehelsemeldingen (2015), et flertall bestående av H, Frp, Krf, V.

178)

Helsedirektoratet arbeider med å utvikle nasjonale retningslinjer for skolehelsetjenesten og helsesøstrene.

179)

MOBA-Den norske mor og barn-undersøkelsen ble gjennomført i perioden 1999–2008 omfatter 100 000 gravide, inklusive fedre. Det ble samlet data i uke 17 i graviditeten, se http://www.fhi.no/studier/den-norske-mor-og-barn- undersokelsen.

180)

Røsand, G-M.B., Slinning, K., Eberhard-Gran, M. Røysamb, M.E. og Tambs, K. (2011): Partner relationship satisfaction and maternal emotional distress in early pregnancy. BMC Public Health 2011, 11:161.

181)

Likestilling i praksis. Like muligheter for kvinner og menn. Meld. St. 7 (2015–2016). Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015c).

182)

I rapporten Minst hjelp til dem som trenger det mest (Nordlandsforskning, 2015) har Willy Lichtwarck, Graham Clifford, Halvor Fauske m.fl., undersøkt familier i kontakt med barnevernet i 12 kommuner. Rapporten avslutter forsknings- og utviklingsprosjektet Det nye barnevernet. Et hovedfunn er at familiene med de vanskeligste problemene får minst hjelp. De utgjør om lag 45 prosent av alle familier kontakt med tjenesten. Forskerne kaller dem multiproblemfamilier: Ofte utenfor arbeidslivet, vanskelige materielle levekår, psykiatriproblematikk, foreldre har selv hatt en vanskelig oppvekst og mange er enslige mødre. De får ofte mindre oppfølging enn familier med ett definert problem og mottar få tiltak som kan bedre familiens omsorg for barna. Tiltaksrepertoaret barneverntjenesten rår over, passer ikke til familiens problemer. Et viktig funn er at tjenesten må ha et genuint familierettet perspektiv – så tidlig som mulig, og anerkjenne de komplekse problemene utsatte familier har. Rapporten viser også gjennomgående mer tillit til barneverntjenesten enn det som ofte gjengis i medier, og understreker et sosialt klasse-perspektiv.

183)

Se forøvrig pågående forskning: Innovative Approaches to Work with Neglected Families: Targeted Intervention and support for high-risk families in Child Welfare. Finansiert av Norges forskningsråd. Avsluttes 2017. Prosjektleder: Willy Lichtwarck.

184)

Tøssebro, J, Midjo, T., Paulsen, V. og Berg, B. (2014): Foreldre med kognitive vansker i møte med barnevernet. Rapport, NTNU.

185)

https://www.Regjeringen.no/no/aktuelt/ bedre-oppfolging-av-biologiske-foreldre-/id566696/ .

186)

Det har årlig vært en jevn økning i antall barn som inngår i familieråd fra ca. 250 i 2007 til ca. 900 i 2014. Bruk av familieråd varierer imidlertid mellom regionene og fra kommune til kommune. Antall barn som gjennomførte familieråd fordelt på de respektive regionene er: øst 277, vest 264, sør 150, Midt Norge 118, nord 18, i tillegg til familierådsaktiviteten i Oslo. Fra upublisert artikkel: Årsrapport familieråd 2014.

187)

Dyrhaug, Tone og Vibeke Sky: Barn og unge med innvandrerbakgrunn i barnevernet 2012 (SSB-rapport 2015/16)

188)

Kjøbli, J., og Ogden, T. (2012): «A randomized effectiveness trial of Brief Parent Training in primary care settings». Prevention Science, 13(6), 616-626.

189)

Størksen, I. (2006): Parental Divorce: Psychological Distress and adjustment in adolescent and adult offspring. Doktorgradsavhandling. Psykologisk Institutt, Universitetet i Oslo; Amato, P. R.(2008): Divorce and Children's Well-Being: What do we know? Foredrag, Institutt for Sosiologi og Samfunnsgeografi, Universitetet i Oslo, 22.9.2008.

190)

De mest utbredte samlivstiltakene er «Prevention and Relationship Enhancement Program» (PREP), «Du og jeg og vi to», «Nyfamiliens muligheter», «Familiefokus», kurs i regi av «Navigatørene», «Godt samliv» og «Familieskolen», samt «Bufferkurs» ifølge Mortensen, Ø. og Thuen, F. (2007). Kunnskapsstatus om forskning på modeller for samlivskurs. Rapport til Barne-, Ungdoms- og Familiedirektoratet. Hemil-rapport nr. 1/07.

191)

Borren, I. og Helland, S. S. (2013): Intervensjoner for å dempe foreldrekonflikt – en kunnskapsoversikt. Folkehelseinstituttet, Rapport 2013:6.

192)

Et eksempel fra Damnark er «parsjekken» (Cordova J. (2009): The Marriage Checkup) som tilbys av Center for familieudvikling. Det tar sikte på å nå par tidlig i problemutviklingen. (Jf. professor Frode Thuen i innspill til BLD om familiemeldingen 23.05.2014).

193)

Bie, M., Holme, H. og Knatten, A-L. (2016): «Godt samliv – parkurs for førstegangsforeldre». i: Holme, H. et al. (2016): Helsestasjonstjenesten – Barns psykiske helse og utvikling. Oslo Gyldendal. Se også kap. 4.6.2.

194)

Alfredsson, E., Broberg, A. og Axberg, U. (2015): Foräldrästod & tonåringar. Rapport till Länsstyrelserna. Psykologiska institutionen, Göteborgs universitet.

195)

I tillegg finnes en rekke program som involverer tjenesteansatte eller foreldre i tidlig-innsats programmer for å forebygge rusmiddelbruk hos barn og unge som Sterk&Klar-programmet, Barn i rusfamilier, Kjærlighet og grense og Strengthening Families Program.

196)

Sherr, L., Skar, A-M. S., Clucas, C., von Tetzchner, S., og Hundeide, K. (2014): «Evaluation of the Parental guidance program». European Journal of Developmental Psychology, vol. 1. http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/ PMC4095876/.

197)

Changetech er et selskap eiet av psykologer og forskere med bakgrunn fra Universitet i Oslo.

198)

Kjøbli, J., Hukkelberg, S., og Ogden, T. (2013): «A randomized trial of group parent training: reducing child conduct problems in real-world settings». i Behaviour Research and Therapy. 51(3), 113–121.

199)

Kjøbli, J., og Ogden, T. (2012): «A randomized effectiveness trial of Brief Parent Training in primary care settings». Prevention Science, 13(6), 616–626.

200)

Havnen, K. J. S og Christiansen, Ø. (2014): Kunnskapsstatus om familieråd – Erfaring og effekter, (2014) Uni Research Helse (RBKU Vest).

201)

Nilsen, W., Skipstein, A. og Gustavson, K. (2012): Foreldrekonflikt, samlivsbrudd og mekling: konsekvenser for barn og unge. Folkehelseinstituttet. Rapport 2012:2.

202)

Ask, H. og Kjeldsen, A. (2015): Samtaler med barn. Folkehelseinstituttet. Rapport 2015:4.

203)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet ga i 2010 Bufdir oppdraget med å utvikle et prosjekt om samtalegrupper for barn med skilte foreldre. Utvalgte kommuner ble trukket med.

204)

«Fra barnas ståsted betyr ikke bruddet og skilsmissen mellom foreldrene slutten på familieliv. Familielivet forsetter, men under nye strukturelle og juridiske rammer. Foreldre må bli enige om det praktiske, juridiske og økonomiske ansvaret for barna. Bare noe av dette formidles til barna (…) Det er først og fremst holdningen foreldrene har til hverandre, som barna oppfatter, om uvennskap og uenighet fortsetter, eller om de etter hvert viser hverandre gjensidig respekt». Skjørten, K., Barlinhaug, R. og Liden, H. (2007): Delt bosted for barn, Gyldendal Akademisk.

205)

Ask, H. og Kjeldsen, A. (2015): Samtaler med barn. Folkehelseinstituttet. Rapport 2015:4.

206)

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet (2016): Årsrapport 2015.

207)

http://www.fubhg.no/nytt-hefte-om-barn-og- brudd.5726848-173757.html.

208)

Borren, I. og Helland, S. S (2013): Intervensjoner for å dempe foreldrekonflikt – en kunnskapsoversikt. Folkehelseinstituttet, Rapport 2013:6.

209)

Andersen, C. I. (2014): Forebyggende kurser kan hjælpe skilsmissetruede. SFI, Det Nationale Forskningscenter for Velferd.

210)

Winsvold, A., Føleide, H. M. og Gundersen, T. (2016): Familiestøttende tiltak for barn og familier for å forhindre eller begrense konsekvensene av vedvarende familiekonflikt. Norges Forskningsråd. Temanotat.

211)

Foreldreskapsundersøkelsen 2015, TNS Gallup, på oppdrag fra Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, framlagt under Arendalsuka 2015.

212)

Jørn Øyrehagen Sunde skriver i Antologien De Castbergske Barnelover 1915–2015: «Dei Castbergske barnelovene var eit varsel om ei ny tid. Ikkje bare for mor og barn født utanfor ekteskap, men for alle svake samfunnsgrupper. For nettopp i skjeringspunktet mellom grunnleggjande mellommenneskelege verdiar, det rettstekniske og statlege løyvingar vaks velferdsstaten fram etter 1915.»

213)

Evaluering av mekling etter barnelov og ekteskapslov (2011) viser at avtale var oppnådd i 75 prosent av sakene ved avsluttet mekling. I nesten halvparten av disse hadde foreldrene kommet til enighet allerede før mekling. I sistnevnte saker svarer over 60 prosent av foreldrene at meklingen bidrog at avtalen ble mer gjennomtenkt/mer detaljert. Ådnanes, M., Haugen, G. M. D., Jensberg, H., Rantalaiho, M. og L. Husum T. L. (2011): Evaluering av mekling etter barnelov og ekteskapslov. Sintef-rapport A 20162 2011.

214)

Nymoen, E. H., Kitterød, R. H. og Lyngstad, J. (2014): Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012, Endringer i ansvar og omsorg for barna når mor og far bor hver for seg. SSB Rapporter 2014/2.

215)

Sandberg, K. (1990): Barnets beste: om barnefordeling, rettspraksis og rettferdighet, Ad Notam 1990; Skjørten, K. (2005): Samlivsbrudd og barnefordeling, Gyldendal Akademisk.

216)

Skjørten, K. (2014a): «Betydningen av etnisitet og kultur i foreldretvister om bosted og samvær.» I: Hellum, A. og Köhler-Olsen, J. (red.), Like rettigheter - ulike liv: Rettslig kompleksitet i kvinne-, barne- og innvandrerperspektiv. Gyldendal Juridisk. Kapittel 7. s 173–193.

217)

Skjørten, K. (2014b): «Foreldretvister – økt vektlegging av barns synspunkter», Tidsskrift for familierett, arverett og barnevernrettslige spørsmål nr. 2/2014.

218)

SSB: (2013b) Småbarnsfedre og -mødre bruker omtrent like mye tid samlet på jobb og i hjemmet.

219)

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2012a): Likestilling hjemme, Nova Rapport 8/12.

220)

SSB (2010): Analyse av tidsbruksundersøkelsen 2010. På oppdrag fra Barne-, likestillings og inkluderingsdepartementet.

221)

«Fedrekvoten har trolig bidratt til endringene i fedres tidsmønster, dels ved at den har gitt fedre mer erfaring med barneomsorg og husarbeid, og dels ved at den kan ha endret holdninger og forventninger til utforming av både fars- og morsrollen.» Kitterød, R. H., i Brandth, B. og Kvande, E. (red.) (2013): Fedrekvoten og den farsvennlige velferdsstaten, Universitetsforlaget,, side 58.

222)

Lyngstad, J. et al (2014): Bosted og samvær 2002, 2004 og 2012. SSB, rapporter 2014/2, Wiik, K. A. et al (2015) Samarbeid mellom foreldre som bor hver for seg. SSB, rapporter 2015/1, Lyngstad, J. et al (2015) Hvilke fedre har liten eller ingen kontakt med barna når foreldrene bor hver for seg? SSB, rapporter 2015/2 og Kitterød, R. H. et al (2015): Praktiseres delt bosted for barn av andre foreldregrupper enn før? SSB, rapporter 2015/3.

223)

Wiik, K. A, Kitterød, R. H, Lyngstad, J. og Lidén, (2015) H.: Samarbeid mellom foreldre som bor hver for seg. SSB rapport 2015/1.

224)

Bauserman, R. (2002): Child Adjustment in Joint-Custody Versus Sole-Custody Arrangement: A Meta-Analytic Review, Journal of Family Psychology, Vol 16, No.1. «Children in joint custody arrangements had less behavior and emotional problems, had higher self-esteem, better family relations and school performances than children in sole custody arrangements.(…)These findings indicate that children do not actually need to be in a joint physical custody to show better adjustment, but just need to spend substantial time with both parents, especially with their fathers».

Fransson E., Bergström M. og Hjern A. (2015): Barn i vaxëlvis boende – en forskningsöversikt, Elvis-prosjektet på CHESS vid Stockholms Universitet/Karolinska institutet, rapporterer om liknende funn fra en gjennomgang av ti svenske tverrsnittstudier av skolebarn fra ti års alder i store nasjonalt (eller regionalt) representative surveyundersøkelser. Flertallet av studiene viser at barn med delt bosted har mindre psykisk uhelse og bedre velbefinnende enn jevnaldrende som bor med bare en forelder. Forskerne advarer imidlertid mot å trekke alt for bastante konklusjoner, idet tverrsnittdesignet i samtlige studier ikke gjør det fullt ut mulig å ta hensyn til ulikheter i bakenforliggende faktorer som for eksempel foreldrenes helse, sosiale situasjon og kommunikasjonen mellom dem.

225)

Se note 12.

226)

Haugen G. M. D., Dyrstad, K. og Ådnanes, M. (2015): Barns innflytelse på samværsordninger og bosted. Barns samvær og bosted i familier der foreldrene ikke bor sammen. SINTEF rapport 2015-03-01.

227)

SSB (2014a): Familier og husholdninger, 1. januar 2014. Publisert 12.12.2014, oppdatert 1.10.2015.

228)

St.meld. nr. 19 (2006–2007) Evaluering av nytt regelverk for barnebidrag. (Barne- og likestillingsdepartementet 2006).

229)

Barnevernloven § 4-19. Bestemmelsen fastsetter ikke under hvilke omstendigheter samvær bør fastsettes, men er en prosessuell bestemmelse.

230)

2 oktober 2015 vedtok parlamentarikerforsamlingen i Europarådet resolusjon 2079: Equality and shared parental responsibility: the role of fathers. Statene bes om å ta i bruk «shared residence arrangements» oftere og legge til rette for at barnet opprettholder god kontakt med begge foreldre etter samlivsbrudd. Resolusjonen sier at barnets beste må være overordnet. Den slår videre fast at «enforcement of residence and access decisions must also be better ensured by the States».

231)

Fremmet av Arve Kambe, Linda C. Hofstad Helleland og Torbjørn Røe Isaksen, jf. Innst 357 S (2010–2011).

232)

Politisk plattform for en regjering utgått av Høyre og Fremskrittspartiet, 16. oktober 2013.

233)

Folketrygdens grunnbeløp (G) reguleres hvert år den 1. mai, for perioden 1. mai 2015–1. mai 2016 er 1G kr. 90 068.

234)

Halrynjo, S. og Kitterød, R. H. (2015): Fedrekvoten – norm for fedres permisjonsbruk i Norge og Norden. En litteraturstudie. Institutt for samfunnsforskning.

235)

Foreldrepenger kan tas ut over tre år. Fedre som tok ut foreldrepenger i 2015, hadde rett til enten 12 uker, 14 uker eller 10 uker fedrekvote.

236)

Arbeids- og velferdsdirektoratet (2015): Arbeid og velferd nr. 3-2015.

237)

Op. cit.

238)

I Sverige har foreldrene rett til 60 dager per år per barn. Om vård av barn og tillfällig föräldrapenning, se Forsäkringskassan.se.

239)

EØS-avtalen medfører unntak fra kravet om bosetting i Norge, og det utbetales derfor barnetrygd for barn av personer som arbeider i Norge og forsørger barn bosatt andre steder i EØS-området. I februar 2016 framforhandlet EU og Storbritannia en avtale som kan gi grunnlag for at Storbritannia ønsker å beholde sitt medlemskap i EU. Et av punktene er at det må bli mulig å justere barnetrygd (child benefits) etter forholdene der barnet bor. Dette vil kunne ha konsekvenser for Norge og gi anledning til å kjøpekraftjustere barnetrygden.

240)

Kontantstøtte kan utbetales til barn av arbeidssøkere fra EØS-området som arbeider eller er trygdet i Norge. Et krav er barnet i hjemlandet ikke bruker offentlig subsidiert barnehage.

Som tiltak for å møte asyl- og flyktningekrisen, er krav om botid i Norge for mottak av kontantstøtte til vurdering.

241)

Egge-Hoveid, K. (2015): Kontantstøttebruken stabiliserer seg. Artikkel publisert på ssb.no 18. august 2015.

242)

Tilskott til samiske barnehagetilbod. Prop. 1S (2015–2016). Kunnskapsdepartementet (2015a).

243)

Storjord, M. (2009): Samiske barnehagers historie. http://skuvla.info/skolehist/storjord-n.htm.

244)

Barne- og familiedepartementet (1995). Rammeplan for barnehagen: En samisk barnehage er en barnehage der barna i barnehagen har samisk bakgrunn – er samer. Barnehagen har som formål å styrke barnas identitet som samer ved å fremme bruken av samisk språk og ved å formidle samisk kultur. Barnehagen ledes av samisk pedagogisk personale.

245)

Kunnskapsdepartementet (2013): Framtidens barnehage. Meld. St. 24 (2012–2013).

246)

Bråten, B., Drange N., Haakestad, H. og Telle, K. (2014): Gratis kjernetid i barnehager – sluttrapport. Fafo-rapport 2014:44.

247)

Bråten, B. og Bogen, H. (2015): Målretting av gratis kjernetid. Erfaringer fra bydel Gamle Oslo, Drammen og Bergen, Fafo-rapport 2015:39.

248)

Barne- og familiedepartementet (2003): Om familien – forpliktende samliv og foreldreskap, St.meld. nr. 29 (2002–2003); Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1985):) Om familiepolitikken, St.meld. nr. 29 (1984–85) og Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1973): Barnefamilienes levekår St.meld. nr. 117 (1972–73).

249)

Ordningene er forankret i forskrift om foreldrebetaling i barnehager, jf. Barnehageloven.

250)

Haugset, A. og Sivertsen, H. (2014): Åpne barnehager i Norge – En kartlegging av omfang og organisering. Trøndelag forskning og utvikling. Arbeidsnotat nr.: 2014:5.

251)

Rektor ved Rommen skole i Oslo omtaler viktigheten av AKS slik (19. mars 2015 i Dagsavisen): «Vi ser at AKS er en enormt viktig arena for elevene. Det er en alternativ arena for læringsstøttende aktiviteter både faglig og sosialt, og ikke minst for språkutviklingen.»

252)

Proba samfunnsanalyse (2015): Forsøk med gratis deltidsplass i AKS – delrapport 1 i følgeevalueringen. Rapport 2015-06.

253)

Finansdepartementet (2015a): Produktivitet – grunnlag for vekst og velferd. Produktivitetskommisjonens første rapport NOU 2015: 1.

254)

SSB (2015a): Arbeidskraftundersøkelsen.

255)

«Foreldrenes innsats med oppfostring av barn og ungdom vil seinere først og fremst gi utbytte til samfunnet rent kollektivt. Barn og ungdom er samfunnets felles aktivum, som i produktiv alder skal sørge for den strøm av varer og tjenester de ikke arbeidsføre er avhengig av. Overføringene til barn og ungdom er med andre ord en investering i fremtidig arbeidskraft. Overføringene representerer en utjevning av samfunnsmedlemmenes levekår. For barnefamiliene blir dette særlig en utjevning i løpet av de ulike tidsfaser i familienes liv.» Forbruker- og administrasjonsdepartementet (1973): Barnefamilienes levekår: St.meld. nr. 117 (1972–73).

256)

Arbeids- og sosialdepartementet (2014): Endringer i arbeidsmiljøloven og sosialtjenesteloven (adgang til midlertidig ansettelse mv. og vilkår om aktivitet for stønad til livsopphold). Prop. 39 L (2014–2015).

257)

SSB (2015a): Arbeidskraftundersøkelsen 4. kvartal 2015, grunntabeller.

258)

Egge-Hoveid K. og Sandnes, T. (2013): Kvinners og menns tidsbruk i ulike livsfaser og familietype. SSB rapport 45/2013.

259) Kvinner har høyere sykefravær enn menn i alle aldersgrupper. En del av denne kjønnsforskjellen kan forklares med svangerskap. Svangerskap forklarer nå en mindre del av kjønnsforskjellen i sykefraværet enn tidligere. For alle aldersgrupper samlet forklarer gravides sykefravær 18 prosent av kjønnsforskjellen i 2014. Det er mest vanlig at kvinner for barn når de er mellom 20 og 39 år. I denne aldersgruppen forklarer gravides sykefravær 38 prosent av kjønnsforskjellen. Helde I. og Nossen, J. P: Sykefravær blant gravide 2001-2014. Arbeid og velferd nr.1 2016.

260)

Forskning har vist at når fedre opplever at arbeidsplassen er blitt lagt ned, øker sjansen for skilsmisse. Fedrenes arbeidsledighet gikk også utover barnas karakterer. Rege, M., Telle, K. og Votruba, M. (2007): Plant Closure and Marital Dissolution. Discussion papers No. 514, September 2007. Statistics Norway, Research Department.

261)

«… det politiske målet er at det å ha et funksjonshemmet barn ikke skal ha konsekvenser for deltakelse i arbeidslivet, og også at det ikke skal løses ved at foreldrene må tåle mer, men med mer støtte og tilpasninger. Kanskje vi ser det motsatte – at de må tåle mer for å ivareta deltakelsen i arbeidslivet?» s. 141 i Tøssebro, J. og Wendelborg, C. (red.) (2014): Oppvekst med funksjonshemming – familie, livsløp og overganger. Gyldendal.

262)

Helsedirektoratet (2013) har utarbeidet heftet Barn og unge med nedsatt funksjonsevne – hvilke rettigheter har familien?. Bufdir har en egen nettside med nyttig informasjon for personer med funksjonsedsettelser og deres pårørerende: http://www.Bufdir.no/Nedsatt_funksjonsevne.

263)

Tøssebro, J., Midjo, T., Paulsen, V. og Berg, B. (2014): Foreldre med kognitive vansker i møte med barnevernet. NTNU, Rapport.

264)

Epland, J. og Kirkeberg, M. I. (2016): Barnefamiliers inntekter, formue og gjeld 2004–2014. SSB.

265)

Med inntekt menes de økonomiske ressursene etter skatt som består av yrkesinntekter, kapitalinntekter, skattepliktige overføringer og skattefrie overføringer.

266)

SSB (2015f): Inntekts- og formuesstatistikk for husholdninger, 2014. Publisert 16. desember 2015.

267)

https://www.ssb.no/innrapportering/ personer-og-husholdning/levekar-innv hentet 23.11.15.

268)

Dahl, E., Bergsli, H. og van der Wel, K. A. (2014): Sosiale ulikheter i helse. En norsk kunnskapsoversikt. Høgskolen i Oslo og Akershus, Fakultet for samfunnsfag/sosialforskning. Rapport.

269)

Sandbæk, M. og Pedersen, A. W. (red.) (2010): Barns og unges levekår i lavinntektsfamilier. En panelstudie 2000–2009. Oslo: NOVA, Rapport nr. 10/10.

270)

Bøe, T., Sivertsen, B., Heiervang, E., Goodman, R., Lundervold, A. J. og Hysing, M. (2014): «Socioeconomic Status and Child Mental Health – the role of parental emotional well-being and parenting practices». Journal of Abnormal Child Psychology, 42 (5), 705–15.

271)

Elstad, J. I. og Pedersen, A. W. (2012): «Fører dårlig familieøkonomi til flere subjektive helseplager blant ungdom?», Tidsskrift for velferdsforskning 2/2012.

272)

https://www.Regjeringen.no/globalassets/upload/kmd/ boby/nasjonal_strategi_boligsosialt_arbeid.pdf.

273)

SSB (2012): Folke- og boligtellingen 2011. Statistisk sentralbyrå.

274)

Kommunal- og moderniseringsdepartementet (2011): Rom for alle. – En sosial boligpolitikk for framtiden NOU 2011: 15.

275)

Dyb, E., og Johannessen, K. (2013): «Bostedsløse i Norge 2012 – en kartlegging». Oslo: NIBR, NIBR-rapport 2013:5.

276)

I 1958 utgjorde utgifter til mat og alkoholfrie drikkevarer i gjennomsnitt i underkant av 40 prosent av de totale utgiftene, mens matvareandelen i 2012 var nede i 12 prosent. Det er vanlig å bruke en mindre andel på matvarer og alkoholfrie drikkevarer jo høyere inntekten blir. Nedgangen i matvareandelens betydning i norske husholdninger er et uttrykk for utviklingen i velstanden som har funnet sted i perioden 1958–2012. SSB (2013a) Forbruksundersøkelsen, 2012. Publisert 17. desember 2013. SSB.

277)

EU publiserte 23.02.2016 en omfattende studie av sårbarhet i forbrukerrollen (Consumer Vulnerability across Key Markets in the European Union, se http://ec.europa.eu/consumers/consumer_evidence/market_studies/vulnerability/index_en.htm), som omfatter alle 28 medlemsland, samt Norge og Island.

278)

OECD (2015a): In It Together – Why Less Inequality Benefits Us All.

279)

http://www.finanstilsynet.no/PageFiles/45491/ Presentasjon_Finansielt_utsyn_2015.pdf?epslanguage=no .

280)

I 2014 brukte økonomirådstelefonen fire årsverk på rundt 10 000 henvendelser. Til sammenlikning brukte NAV 347 årsverk på totalt 29 697 henvendelser ved personlig oppmøte (KOSTRA-tall).

281)

Poppe, C. (2015): Økonomisk rådgivning på nett. SIFO, Oppdragsrapport nr.5 2015. Rapporten tar til orde for en egen, dedikert tjeneste for gjeldsrådgivning etter mønster av bl.a. Storbritannia og Nederland. BLD arbeider med oppfølging av forslagene sammen med Arbeids- og sosialdepartementet.

282)

Difi (2015): Digitale barrierar på norske nettstader. Difi-rapport 2015:7.

283)

Vista Analyse (2012): Samfunnsøkonomiske kostnader av vold i nære relasjoner. Rapport 2012/41.

284)

op.cit.

285)

Vatnar B. S: (2015): Partnerdrap i Norge 1990–2012. En mixed methods studie av risikofaktorer for partnerdrap. OUS, Kompetansesenter for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri.

286)

Statistikk fra Kripos omfatter ikke kjærester eller tidligere kjærester. Disse registreres som venner/bekjente i statistikken. Legemsbeskadigelse med døden til følge registreres ikke heller ikke som drap i statistikken. Tallet på partnerdrap vil derfor kunne være høyere enn denne statistikken viser.

287)

Thoresen, S. og Hjemdal, O. K. (red.) (2014): Vold og voldtekt i Norge. En nasjonal forekomststudie av vold i et livsløpsperspektiv. NKVTS Rapport, 1 /2014.

288)

Ved lov 21. desember 2005 nr. 131 ble det vedtatt en egen bestemmelse om mishandling i familieforhold ved en endring av straffeloven 1902 § 219.

289)

Thoresen, S. og Hjemdal, O. K. (red.) (2014): Vold og voldtekt i Norge. En nasjonal forekomststudie av vold i et livsløpsperspektiv. NKVTS Rapport, 1 /2014.

290)

Myhre, M., Thoresen, S. og Hjemdal, O. K. (2015): Vold og voldtekt i oppveksten. En nasjonal intervjuundersøkelse av 16- og 17-åringer. NKVTS Rapport 1/2015.

291)

Eriksen, A., Hansen, K. L.; Javo, C. og Schei, B. (2015): «Emotional, physical and sexual violence among Sami and non-Sami populations in Norway: The SAMINOR 2 questionnaire study.» Scandinavian Journal of Public Health. 43:6.

292)

Olsvik V. M. (2010): Overgrep mot kvinner med nedsatt funksjonsevne en kunnskapsoversikt. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress.

293)

Kruse, A. E og Bergman S (2014): Overgrep mot kvinner med nedsatt funksjonsevne – en kunnskapsoversikt. Rapport 4/2014 Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress.

294)

Aas, G. (2015): Overgrep mot eldre i nære relasjoner og politietsrolle. Politihøgskolen, PHS forskning 2015:4.

295)

Jonassen, W. og Sandmoe, A. (2012): Overgrep mot eldre i Norge – erfaringer og løsningsstrategier. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress. Rapport 3/2012.

296)

Holthe, M. E. G., Hauge, M. I. og Myhre, M. C. (2016): Seksuelle overgrep mot barn og unge med innvandrerbakgrunn: En undersøkelse av forekomst og erfaring i hjelpeinstansene. Oslo: Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress. Rapport 1/2016.

297)

Bufdir har i oppdrag å følge med på utviklingen av krisesentertilbudet. Direktoratet utgir årlig en rapport med statistikk for krisesentertilbudene i Norge. Sentio Research Norge er ansvarlig for datamaterialet.

298)

Dagsbesøk er antall besøk til krisesentrene i løpet av et år og én person (dagbruker) kan foreta et eller flere dagsbesøk.

299)

Beboere utsatt for menneskehandel er ikke inkludert. Ofre for menneskehandel oppholdt seg i snitt 64 døgn i snitt på krisesentertilbudene.

300)

Høyest antall i 2010 (754) og lavest antall i 2008 (651). Ikke kontrollert før 2008.

301)

Bufdir arbeider med tiltak for foreldre og barn som bor på krisesenter. I løpet av første halvår 2016 vil det foreligge en evaluering av utprøving av «International Child Development Programme» (ICDP) som verktøy i foreldreveiledning på krisesentre.

302)

Bakketeig, E., Gording Stang, E., Madsen, C., Smette, I. og Stefansen, K. (2014): Krisesentertilbudet i kommunene – Evaluering av kommunenes implementering av krisesenterloven. NOVA, Rapport nr. 19/14.

303)

Dok. 8: 73 S (2014–2015) og Innst. 367 S (2014–2015).

304)

KOSTRA (KOmmune-STat-RApportering) er et rapporteringssystem for norske kommuner og brukes på nasjonalt nivå. Systemet benyttes for å rapportere informasjon om kommunale tjenester og bruk av ressurser på ulike tjenesteområder i hver enkelt kommune.

305)

Bufdir (2015a) Rapportering fra sentrene mot incest og seksuelle overgrep 2014. Rapport nr. 08/2015.

306)

Sinnemestring Brøsetmodellen er en gruppebehandling for menn og kvinner med sinne- og voldsproblemer. Til sammen er 400 terapeuter utdannet sinnemestringsterapeuter på landsbasis.

307)

Tiltakene 27 og 28 i handlingsplanen Et liv uten vold (2014–2017).

308)

Helse- og omsorgsdepartementet (2015b): Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet. Meld. St. 26 137 (2014–2015).

309)

Ormhaug, S. M., Jensen, T. K., Hukkelberg, S. S. m.fl. (2012): «Traumer hos barn – blir de gjemt eller glemt? Kartlegging av traumatiske erfaringer hos barn og unge henvist til BUP.», Tidsskrift for Norsk Psykologforening, 49(3): 234–9.

310)

Bufdir har i samarbeid med Alternativ til vold (ATV) utarbeidet to planer: En for familievernet sitt arbeid med barn og unge utsatt for vold, og en for unge voldsutøvere og voksne utøvere av vold i familien. Arbeidet med å følge opp planene er i gang.

311)

«Safeguarding of Vulnerable Adults» (SOVA-modellen) tilpasset norske forhold, retter seg mot risikoutsatte personer, dvs. personer som mottar eller burde motta helse og omsorgstjenester, deriblant personer med demens. Erfaringene fra England er at personer med demens er en av de mest utsatte gruppene for overgrep. For mer informasjon om SOVA: http://www.rcht.nhs.uk/DocumentsLibrary/ RoyalCornwallHospitalsTrust/Clinical/ SafeguardingAdults/SafeguardingAdults.pdf.

312)

Jf. tiltak i tiltaksplanen En god barndom varer livet ut 2014–2017.

313)

Prosjekt november på Stovner i Oslo er et 3-årig prøveprosjekt som skal følge opp mennesker som er utsatt for vold i nære relasjoner og berørte pårørende. Prosjektet i Oslo er blitt inspirert av et likende prosjekt for voldsutsatte personer i Malmø i 2008 (Koncept KARIN), som i sin tur bygget på erfaringer fra Family Justice Center i San Diego, USA, se http://www.sandiego.gov/sandiegofamilyjusticecenter/.

314)

Reform tilbyr bl.a. voldsforebyggende familiekurs til foreldre av begge kjønn som sliter med vold og usunt sinne. Hensikten er å skape gode relasjoner mellom foreldrene og å styrke barns oppvekstforhold. Kurset støttes av Bufdir.

315)

Utvalgets mandat kan leses i sin helhet her: https://www.Regjeringen.no/no/aktuelt/ann-kristin-olsen- leder-utvalg-som-skal-undersoke-barnevoldssaker/ id2461277/.

316)

Endringer i straffeloven og straffeprosessloven (personforfølgelse, forberedelse til tvangsekteskap mv.). Justis- og beredskapsdepartementet (2015b): Prop. 42 L (2015–2016).

317)

Islamabad, Pakistan (dekker Pakistan og Afghanistan), Amman, Jordan (dekker Jordan, Irak, Syria og Midt-Østen forøvrig), Ankara, Tyrkia (dekker Tyrkia og Iran) og Nairobi, Kenya (dekker Somalia, Etiopia og Øst-Afrika forøvrig).

318)

IMDI har i 2014 om lag 30 minoritetsrådgivere ved et utvalg ungdomsskoler og videregående skoler.

319)

Bredal, A., Bråten, B., Jesnes, K. og Strand, A. H. (2015): Et blikk inn i skolen – Minoritetsrådgivere sett fra brukernes ståsted. FAFO rapport 2015:40.

320)

Lidén, H., Bredal, A. og Hegestad, E. (2015): Framgang – andre delrapport i følgeevalueringen av Handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet 2013–2016. Rapport 2015:10.

321)

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet (2015c): Likestilling i praksis. Like muligheter for kvinner og menn. Meld. St. 7 (2015–2016).

322)

Bråten, B. og Elgvin, O. (2014): Forskningsbasert politikk? En gjennomgang av forskningen på tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet, og av de politiske tiltakene på feltet. Oslo: Fafo-rapport 2014:16.

323)

Bredal, A. og Lidén, H. (2015): Hva med 2017? Første delrapport i følgeevalueringen av handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet 2013–2016. Oslo: Institutt for samfunnsforskning, rapport 2015:03.

324)

Se IMDi rapport 2011: Ikke bare tvangsekteskap. Om streng sosial kontroll i lukkede religiøse miljøer se Skoglund, A., Svenvall, A. T., Paulsen, M. og Lien, I. (2008): Religiøse grupper og bruddprosesser. Kunnskapsstatus, erfaringer og hjelpebehov. Oslo: NKVTS-rapport 2008:3.

325)

Lidén, H., Bredal, A. og Hegstad, E. (2015): Framgang – andre delrapport i følgeevalueringen av handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlige begrensninger av unges frihet 2013–2016. Oslo: Institutt for samfunnsforskning, rapport 2015:10.

326)

Avhøret kan tas et annet sted dersom både politiet og barnehuset er enige i at det klart er til barnets beste.

327)

Stefansen, K., Gundersen, T. og Bakketeig, E. (2012): Barnehusevalueringen 2012 delrapport 2 -En undersøkelse blant barn og pårørende, jurister og politifolk, samt ledere og ansatte. Nova rapport nr. 9/12.

328)

Arbeidet med tilrettelagte avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner er styrket med til sammen 83 mill. kr i 2016, hvorav 10,5 mill. kr skal benyttes til etablering av nytt barnehus i nye politidistrikt Øst, 34,5 mill. kr til å styrke bemanningen ved barnehusene og 38 mill. kr til innføring av ny avhørsmodell og styrking av etterforskning i overgrepssaker mot barn.

329)

Aas, G. (2014): Politiet og familievolden. Oslo; Universitetsforlaget.

330)

For nærmere omtale av SARA se kap. 4 Vern mot vold og overgrep i Meld. St. 7 (2015–2016) Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn.

331)

Lappegård, L. og Dommermuth, L. (2015): Hvorfor faller fruktbarheten i Norge. SSB, Økonomiske analyser 4/2015.

332)

«Om norsk familiepolitikk ikke har vært legitimert med direkte pronatalistiske intensjoner, har det utviklet seg noe som likner en pronatalistisk ideologi, en offentlig politisk retorikk og kultur som oppmuntrer kvinner til barnefødsler.» I Ellingsæter, A. L. (2012): Barn i politikkens sentrum – Pronatalisme på norsk. Nytt Norsk Tidsskrift nr. 4 2012.

333)

Vedlegg 2: Keilman N. (2015): Fødsler og fruktbarhet i Norge. Universitetet i Oslo.

334)

Hart, R., Rønsen, M. og Syse, A. (2015): Hvem velger å få (flere) barn? En analyse av fødselssannsynligheter i Norge de siste 15 årene. SSB, Økonomiske Analyser 4/2015.

335)

Lappegård, L. og Dommermuth, L. (2015): Hvorfor faller fruktbarheten i Norge? SSB, Økonomiske analyser 4/2015.

336)

Dommermuth L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge. SSB, Rapporter 2015/31.

337)

Ellingsæter, A. L. og Pedersen, E. (2014): «Påvirker tillit til familiepolitikken fruktbarheten?». Tidsskrift for velferdsforskning, vol 17, nr. 3, 2014, side 2-13.

338)

Vedlegg 2: Keilman N. (2015): Fødsler og fruktbarhet i Norge. Universitetet i Oslo.

339)

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge. SSB, Rapporter 2015/31.

340)

Lappegård, L. og Dommermuth, L. (2015): Hvorfor faller fruktbarheten i Norge. SSB, Økonomiske analyser 4/2015.

341)

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge. SSB, Rapporter 2015/31.

342)

Helsedirektoratet (2015): Assistert befruktning. Nedlastet fra: https://helsedirektoratet.no/bioteknologi/ assistert-befruktning.

343)

Begrepene «befruktning utenfor kroppen» og «prøverørsbefruktning» er ikke det samme som «assistert befruktning» I assistert befruktning inngår også inseminasjon med egen eller donert sæd. Antall barn født etter assistert befruktning i 2010 i Norge er ifølge tall fra Helsedirektoratet 2241. Tilsvarende tall for 2013 er 2047.

344)

Bioteknologirådet foreslår legalisering av eggdonasjon i sitt innspill til evalueringen av bioteknologiloven: Evaluering av bioteknologiloven 2014–2015 http://www.bioteknologiradet.no/filarkiv/2015/08/ Evaluering-av-bioteknologiloven.pdf.

345)

Lov 8. april 1981 nr. 7 om barn og foreldre (barnelova).

346)

Haagkonferansens rådsmøte, der medlemsstatene deltar, vil ta stilling til det videre arbeidet i 2016.

347)

Den svenske regjering mottok i februar SOU 2016:11 Olika väger til föräldreskap, om bl.a. forslag om å tillate assistert befruktning med kun donerte kjønnsceller. Kravet til genetisk kopling mellom barn og foreldre avskaffes. Utredningen foreslår forbud mot bruk av surrogati og vil ikke utvide reglene for å erkjenne utenlandsk fastsetting av morskap, farskap eller foreldreskap. Utredningen inneholder relevante og forskningsbaserte drøftinger om etiske problemstillinger knyttet til menneskelig reproduksjon.

348)

Dommermuth, L., Hart, R. K., Lappegård, T., Rønsen, M. og Wiik, K. Aa. (2015): Kunnskapsstatus om fertilitet og samliv i Norge. SSB, Rapporter 2015/31.

349)

Op.cit.

350)

SSB (2014b): Økonomiske analyser. 4/2014, SSB.

351)

McClimans, E. L., Aune, H. og Ranheim, M.R. (2014): Utredning av behovet for et utvidet vern mot diskriminering på grunn av alder. PricewaterhouseCoopers AS. 2014.

352)

Oslo Economics (2016): Utredning av kostnader og nytte av et vern mot aldersdiskriminering utenfor arbeidslivet. Utarbeidet for Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.

353)

Finansdepartementet (2016): Ved et vendepunkt – fra ressursøkonomi til kunnskapsøkonomi. Produktivitetskommisjonens andre rapport. NOU 2016: 3.

354)

Hansen, T. og Slagsvold, B. (2015): «Late-Life Loneliness in 11 European Countries: Results from the Generations and Gender Survey.» Social Indicators Research. An International and Interdisciplinary Journal for Quality-of-Life Measurement, Volume 124.

355)

http://www.nrk.no/norge/norske-eldre-er-de-minst- ensomme-i-europa-1.12576058, publisert 1.10.2015.

356)

Innstilling fra helse- og omsorgskomiteen om morgendagens omsorg. Innst. 477 S (2012–2013).

357)

Helse- og omsorgsdepartementet.(2013): Morgendagens omsorg. Meld. St. 29 (2012–2013).

358)

Kavli, H. C. og Nadim, M. (2009): Familiepraksis og likestilling i innvandrede familier. Fafo-rapport 2009:39.

359)

Thorsen, K. og Grassman, E. J. (red). (2012): «Mennesker med utviklingshemming og livsberetninger om livsløp og aldring.» I: Grassman, E. J. og Thorsen, K. Livsløp med funksjonshemming. Cappelen Damm Akademisk.

360)

Det er etablert individuelle klageordninger under ni av FNs kjernekonvensjoner. Norge har per i dag sluttet seg til fire av disse. Barnekonvensjonen har tre valgfrie protokoller hvorav to er inkorporert i norsk lov med forrang foran annen norsk lovgivning. Den tredje valgfrie protokollen ble vedtatt av FNs generalforsamling i desember 2011 og trådte i kraft i april 2014. Den er hittil ratifisert av 20 land. Protokollen gir individer og grupper av individer som har uttømt nasjonale rettsmidler rett til å klage til Barnekomiteen med påstand om krenkelse av konvensjonen og gir komiteen mulighet til å iverksette undersøkelser mv. Det er foretatt en juridisk vurdering av fordeler og ulemper ved norsk tilslutning til tilleggsprotokollen (Frode Elgesem 2013). Regjeringen vil svare på Stortingets anmodningsvedtak av 11. november 2014 om norsk tiltredelse til tilleggsprotokollen til Barnekonvensjonens individklageordning gjennom en egen melding våren 2016, der også individklageordningene under ØSK (FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter) og CRPD (FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne) omtales.

361)

Lidén, H., Bredal, A. og Reisel, L. (2014): Transnasjonal oppvekst – om lengre utenlandsopphold blant barn og unge med innvandrerbakgrunn. Institutt for samfunnsforskning, rapport 2014:05.

362)

Lov 6. juni 2014 nr. 19 om stans i utbetalinga av offentlege ytingar og barnebidrag når ein av foreldra har bortført eit barn til utlandet.

363)

Aarset, M. F. (2015): Hearts and roofs.Family, belonging, and (un)settledness among descendants of immigrants in Norway. Ph.D avhandling, Universitetet i Oslo, Sosialantropologisk institutt.

364)

Sandnes, T. (2015): Familieinnvandring til Norge 1990–2014 – flere familiegjenforeninger enn nye ekteskap. SSB-artikkel publisert 19. oktober 2015.

365)

SSB (2015d): Familieinnvandring og ekteskapsmønster 1990–2013. SSB rapport 2015/23.

366)

Tall fra 2014 viser at 62 prosent av beboerne på krisesentrene hadde innvandrerbakgrunn.

367)

Lov av 21. mai 1999 nr. 30 om styrking av menneskerettighetenes stilling i norsk rett (menneskerettsloven) § 2 nr. 1 innebærer at den europeiske menneskerettskonvensjon, FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, FNs konvensjon om barnets rettigheter og FNs kvinnediskrimineringskonvensjon er gjort til norsk lov. Konvensjonenes bestemmelser går ved motstrid foran annen norsk lovgivning, jf. menneskerettsloven § 3.

368)

De fem prioriteringene er: Equal opportunities for all children, Participation of all children, A life free from violence for all children, Child-friendly justice for all children, Rights of the child in the digital environment. Council of Europe DECS-ENF (2015) 4th draft Oct. 29th 2015 .

369)

http://www.fn.no/Tema/FNs-baerekraftsmaal/ Dette-er-FNs-baerekraftsmaal.

370)

ILO-konvensjonen om Like muligheter og lik behandling for kvinner og menn i arbeidslivet – Arbeidstakere med familieforpliktelser nr. 156 av 1981, ratifisert av Norge i 1982.

371)

http://www.efta.int/eea/eea-efta-comments.

372)

EU Agenda for the Rights of the Child – http://ec.europa.eu/justice/policies/children/docs/ com_2011_60_en.pdf.

373)

Nordisk informasjon for kunnskap om kjønn (NIKK) har som oppgave å samle inn og formidle nasjonal forskning, politikk og praksis på likestillingsområdet. De skal formidler komparativ informasjon om aktuell likestillings- og kjønnsforskning i hele Norden.

Nordisk velferdssenter (NVC) har som hovedoppgave å bedre kvaliteten på det sosialpolitiske området i Norden. Målet er å kartlegge utfordringer for de nordiske velferdsmodeller og å utvikle dette. De områdene NVC har et spesielt fokus på er: arbeidsinkludering, alkohol- og narkotikaspørsmål, nedsatt funksjonsevne og velferdspolitikk og velferdsteknologi.

374)

Se http://www.stats.govt.nz/browse_for_stats/ population/estimates_and_projections/.

NationalPopulationProjections_HOTP2011.aspx .

375)

Se http://statline.cbs.nl/Statweb/publication/ ?DM=SLNL&PA=82682NED&D1=0&D2=0,21-23&D3= a&D4=0,5,15,25,35,l&VW=T .

376)

Se http://esa.un.org/unpd/wpp/Publications/Files/ Key_Findings_WPP_2015.pdf .

377)

Notatet er en forkortet versjon av rapporten «Barnefamilienes inntekter, formue og gjeld 2004–2014» av Jon Epland og Mads Ivar Kirkeberg.

378)

Siden årene før 2004 er basert på data fra utvalgsundersøkelser, er yngste barns alder satt lik 5 år eller yngre for gruppen av enslige forsørgere. En ytterligere inndeling etter barnas alder ville for denne gruppen ført til at tallene ville basere seg på svært få observasjoner i noen av årene med små utvalg.

379)

I praksis vil nok dette beløpet være noe lavere for denne gruppen, siden ikke alle i kvintil 1 vil ha høy nok alminnelig inntekt til å nyttiggjøre seg dette inntektsfradraget.

380)

Det må igjen presiseres, at inntektsbegrepet ikke er fullstendig for enslige forsørgere som mottar privat barnebidrag fra tidligere partner. Dette skyldes at inntektsstatistikken etter 2003 bare har informasjon om de bidragsordningene som administreres av det offentlige. Helt ut private ordninger dekkes ikke. Dette vil selvsagt også påvirke både nivå og inntektsutvikling for denne gruppen av enslige forsørgere.

381)

Se også kapitel 13 i NOU 2009: 10 Fordelingsutvalget.

382)

Nordiske borgere trenger verken søke om arbeidstillatelse eller registrere seg for å kunne oppholde seg og jobbe i Norge, og i statistikken er de derfor ikke klassifisert som arbeidsinnvandrere.

383)

En nærmere omtale av lavinntekt blant innvandrerbarn er gitt i http://www.ssb.no/inntekt-og-forbruk/artikler-og- publikasjoner/flere-okonomisk-utsatte-barn.

384)

Med innvandrerbakgrunn menes enten at barnet har innvandret til Norge, eller er født her i landet av foreldre som har innvandret.

385)

Vedvarende lavinntekt kan måles på ulike måter. En ofte benyttet metode er å slå sammen husholdningsinntektene gjennom en periode på tre år, og deretter definere alle dem som hadde en gjennomsnittlig inntekt lavere enn 60 prosent av mediangjennomsnittet i samme periode, som en lavinntektshusholdning.

386)

Det vil imidlertid reelt sett være flere boligeiere enn de som er registrert som eiere av en primærbolig. Blant annet vil eiere av landbrukseiendommer ikke blir registrert som eier av en primærbolig.

387)

Det er benyttet såkalt kjøpekraftspariteter for å kunne sammenligne inntektene til husholdninger i ulike land. Kjøpekraftspariteter defineres som den valutaomregningsfaktoren som svarer til kjøpekraften i den enkelte valuta. Det betyr at et gitt beløp når det omregnes fra forskjellige valutaer ved hjelp av KKP-faktorer, vil kunne kjøpe den samme mengde varer og tjenester i alle landene.