Prop. 112 L

(2014–2015)
Proposisjon til Stortinget (forslag til lovvedtak)

Endringer i straffeprosessloven (avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner)

Tilråding fra Justis- og beredskapsdepartementet 24. april 2015, godkjent i statsråd samme dag. (Regjeringen Solberg)

Dokumentet på regjeringen.no

1 Proposisjonens hovedinnhold

Justis- og beredskapsdepartementet legger med dette frem forslag om endringer i straffeprosessloven om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Dagens regler gir etter departementets syn ikke et tilfredsstillende vern av barn og særlig sårbare voksne som utsettes for vold eller seksuelle overgrep. Formålet med endringene som foreslås i denne proposisjonen er å styrke barns og særlig sårbare voksnes rettssikkerhet og gi disse et langt bedre vern mot vold og seksuelle overgrep, uten at det svekker siktedes rettssikkerhet. Proposisjonen følger opp rapporten «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker».

Barn, psykisk utviklingshemmede og personer med tilsvarende funksjonsnedsettelse er særlig sårbare og har et særskilt krav på beskyttelse. Samfunnet er forpliktet til å avdekke vold og seksuelle overgrep mot barn og særlig sårbare voksne, påse at skyldige blir dømt og forhindre nye overgrep. Regjeringen har i sin politiske plattform gått inn for å styrke arbeidet mot overgrep mot barn. Videre er det et mål for justis- og beredskapssektoren å redusere alvorlig kriminalitet og ha en effektiv straffesakskjede. Forslagene i proposisjonen er et ledd i dette arbeidet.

Forslagene i proposisjonen og ny forskrift om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner, som vil vedtas med hjemmel i foreslåtte bestemmelser i straffeprosessloven, følger også opp Stortingets anmodning i Innst. 269 S (2013–2014), jf. Dokument 8:31 S (2013–2014), 16. juni 2014 vedtak nr. 480, 482 og 484.

Lovverket må sikre at etterforsking og strafforfølgning gjennomføres på en skånsom måte og ikke forverrer barn og særlig sårbare voksnes traumer. Derfor foreslår departementet i punkt 5.4 å lovfeste at det skal tas tilrettelagt avhør når barn eller særlig sårbare voksne avhøres som vitne i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Fornærmede regnes som vitner i denne sammenheng. Videre kan det tas tilrettelagt avhør i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det. Departementet går inn for at aldersgrensen fortsatt skal være på 16 år. I tillegg foreslår departementet å utvide ordningen til også å kunne gjelde fornærmede mellom 16 og 18 år som er utsatt for seksuelle overgrep begått av nærstående. Det vil gi et ekstra vern til disse svært utsatte barna. Det skal, med få unntak, være alder ved første avhør som avgjør hvorvidt barn må forklare seg under hovedforhandling eller ikke. I tråd med terminologien i barnekonvensjonen omtales alle under 18 år som barn i denne proposisjonen.

Departementet foreslår videre at personer med psykisk utviklingshemming og personer med funksjonsnedsettelse som gir tilsvarende behov for tilrettelegging skal avhøres ved tilrettelagt avhør i de samme sakene som barn. Tilrettelagt avhør skal også benyttes om politiet er i tvil om funksjonsnivået. Det vil styrke særlig sårbare voksnes rettssikkerhet. For å være i tråd med straffelovens terminologi, benyttes begrepet «psykisk utviklingshemmet» i proposisjonen, til tross for at «utviklingshemmet» etter departementets syn i dag er et mer korrekt begrep.

Tallet på anmeldelser i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep der barn eller særlig sårbare voksne er fornærmet eller annet vitne har økt betydelig de siste årene. Dette er en positiv utvikling, da det hersker liten tvil om at økningen skyldes at flere anmelder saker og ikke at flere blir utsatt for vold eller seksuelle overgrep. Forskning viser imidlertid at mørketallene fortsatt er store.[1] Jevnlig ser vi eksempler på at barn har vært utsatt for overgrep over flere år og at mange har visst eller trodd, men ingen har meldt fra til politiet. For at terskelen for å melde fra til politiet skal bli lavere og for å minske risikoen for at barn og særlig sårbare voksne blir utsatt for nye overgrep og trusler i tiden mellom anmeldelse og avhør, foreslår departementet i punkt 6.4 at første avhør som hovedregel skal tas uten at mistenkte blir siktet og varslet om avhøret. Slik vil samfunnet i større grad kunne avdekke og forhindre overgrep. At politiet kan gjennomføre avhør før det tas ut siktelse vil også medføre at det sjeldnere tas ut siktelse mot personer som er uskyldige.

Grunnloven og internasjonale konvensjoner som ivaretar barns, særlig sårbare voksnes og siktedes rettssikkerhet er helt sentrale rettskilder ved utformingen av nytt regelverk om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Hensynet til den avhørtes og til siktedes rettssikkerhet vil tidvis kunne trekke i forskjellig retning. Når det foreslås å utsette varsling av mistenkte for å gi barn vern mot vold og seksuelle overgrep, slik Grunnloven § 104, barnekonvensjonen artikkel 19 og 34 og EMK artikkel 3 og 8 forplikter oss til, innebærer det at mistenktes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6 må ivaretas på annet vis. Å oppnevne forsvarer som er til stede ved det første avhøret, men som ikke har vært i kontakt med siktede, vil ikke gi siktede god rettssikkerhet, jf. punkt 6.5.4. Departementet foreslår i punkt 6.4 i stedet at mistenkte gis adgang til å begjære supplerende avhør av vitnet der siktedes spørsmål kan bli stilt. Det foreslås at siktede, straks etter at politiet har tatt ut siktelse, skal få oppnevnt forsvarer og få adgang til å se opptak av avhøret. På bakgrunn av det som har fremkommet, skal siktede kunne stille spørsmål til vitnet i supplerende avhør. På denne måten får siktede langt bedre grunnlag til å stille gode spørsmål til vitnet enn etter dagens ordning. Det vil styrke siktedes rettssikkerhet.

En konsekvens av at antallet anmeldelser har økt de siste årene er at ventetiden for avhør har blitt svært lang. I 2013 gikk det i gjennomsnitt 51 dager fra en sak ble anmeldt til dommeravhør ble tatt. I ett distrikt var gjennomsnittlig ventetid for dommeravhør i voldssaker på hele 106 dager. Det er uakseptabelt og en alvorlig trussel mot barns og særlig sårbare voksnes rettssikkerhet. Når ventetiden er lang, øker sjansen for at barna eller de særlig sårbare voksne blir utsatt for nye overgrep i tiden mellom anmeldelse og avhør. Videre blir bevisverdien av avhøret dårligere, og det blir vanskeligere å avdekke hva som har skjedd. Det kan også være en stor belastning for siktede å vente på at avhør blir tatt. Regjeringen har satt i gang en rekke tiltak for å få ned ventetiden for dommeravhør. Dette har gitt resultater, og i desember 2014 hadde gjennomsnittlig ventetid gått ned til 32 dager. Det er imidlertid fortsatt en vei å gå før de særlig sårbare vitnene, både fornærmede og andre vitner, blir avhørt raskt nok. For at avhørene skal kunne tas raskere, foreslår departementet i punkt 6.4.2 at politiet skal få ansvar for avhørene og at dommeren ikke lenger skal delta. Avhørene omtales av den grunn som «tilrettelagte avhør» i stedet for «dommeravhør». Etter forslaget skal avhørene ledes av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse, og vitnene som avhøres ved tilrettelagte avhør skal ha forklaringsplikt for politiet. For ytterligere å legge til rette for at avhørene kan tas raskt, foreslår departementet at alle aktører som skal delta i avhøret må stille på det tidspunktet politiet fastsetter. Videre skal politiet kunne oppnevne forsvarer og bistandsadvokat, og det skal opprettes vaktordninger tilsvarende den vi i dag har i varetektsfengslingssakene, jf. punkt 6.4.5.

Helst bør alle tilrettelagte avhør tas raskt. Det er likevel stor forskjell på hvor mye det haster å ta avhør. Departementet mener det er viktig at politiet prioriterer de sakene som haster mest. I punkt 8.4 foreslås det derfor å innføre differensierte frister for når avhør skal tas. Etter forslaget skal fristen være på én uke i de akutte sakene, to uker i de andre mest alvorlige sakene og tre uker i de resterende sakene. For å forhindre at fristen går på bekostning av kvaliteten på avhøret, foreslår departementet i tillegg at fristen kan forlenges med en uke i de sakene der politiet, før fristen gikk ut, har foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet. Det samme gjelder dersom avhørsleder og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret utsettes.

Forslaget om utsatt varsling av mistenkte, forslag som legger tilrette for at avhørene kan tas raskere samt forslaget i punkt 14.4 om at barneverntjenesten skal kunne være til stede ved avhørene, skal sikre et bedre samarbeid mellom politi og barneverntjenesten. Uavhengig av hvem som først får kunnskap om forholdet, skal politi og barneverntjeneste raskt innlede samarbeid og holde hverandre orientert. Slik skal barn gis bedre beskyttelse mot vold og seksuelle overgrep.

Barnehusene er et svært godt tilbud til barn i en særdeles vanskelig situasjon. For å sikre at alle barn som er fornærmet eller annet vitne i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade får lik tilgang til barnehus, foreslår departementet at disse avhørene skal skje på barnehus, jf. punkt 12.4. Regelen kan bare fravikes dersom avhørsleder og barnehuset er enige om at det klart er til barnets beste å bli avhørt et annet sted. Tas det avhør av barn i andre saker bør også disse tas på barnehus. Ettersom barnehusene nå har opparbeidet seg solid kompetanse om personer med psykisk utviklingshemming og annen funksjonsnedsettelse, skal reglene få tilsvarende anvendelse når disse avhøres.

Endelig foreslås det at observasjonsordningen for avhør av de yngste barna og særlig sårbare voksne avvikles og at avhørene i stedet kan gjennomføres som sekvensielle avhør, jf. punkt 7.4. Det vil gi bedre bevis og legge til rette for at flere som begår overgrep mot førskolebarn eller særlig sårbare voksne blir dømt. Det vil også gi førskolebarn og særlig sårbare voksne bedre beskyttelse mot nye overgrep.

Dersom Stortinget vedtar forslaget fremsatt i Prop. 64 L (2014–2015) lov om ikraftsetting av straffeloven 2005 (straffelovens ikraftsettingslov), vil straffeloven 2005 tre i kraft 1. oktober 2015. Forslagene til endringer i straffeprosessloven som fremmes i proposisjonen her vil tre i kraft etter at straffeloven 2005 trer i kraft. Endringsforslaget viser derfor utelukkende til straffeloven 2005 og til straffeprosessloven slik den vil lyde dersom forslaget til straffelovens ikraftsettingslov blir vedtatt.

Både arbeidsgruppen og flere av høringsinstansene har omtalt spørsmålet om hvor og hvordan avhør av mistenkte når denne er mindreårig eller særlig sårbar voksen skal gjennomføres. Departementet er enig i at det er viktig med tilrettelegging også for særlig sårbare mistenkte. Arbeidsgruppens mandat var imidlertid å «foreta en grundig, prinsipiell og faglig fundert gjennomgåelse av dommeravhørs- og observasjonsordningen og regelverket om dommeravhør og observasjon». Som det fremgår av straffeprosessloven § 239, er dommeravhør et «avhør av et vitne under 16 år eller et vitne med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonssvikt». Fornærmede regnes som vitne i denne sammenheng. Spørsmålet om avhør av mistenkte faller altså utenfor arbeidsgruppens mandat. Det er andre hensyn som ligger til grunn for hvordan vitner skal avhøres enn hvordan mistenkte skal avhøres. Blant annet vil det ved avhør av barn og andre særlig sårbare vitner være helt sentralt å veie hensynene til vitnene opp mot hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6. Det vil derfor verken være naturlig eller hensiktsmessig at denne proposisjonen omhandler avhør av mistenkte.

Stortingspolitikere og flere av høringsinstansene har løftet frem problemstillinger knyttet til drift av barnehusene. Det har blant annet blitt bedt om at spørsmålet om utføring og finansiering av medisinske undersøkelser ved barnehusene adresseres. Flere har også etterlyst nasjonale retningslinjer for barnehusene. Denne proposisjonen omhandler bare lovregulering av når og hvordan det skal tas avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Spørsmål knyttet til medisinske undersøkelser følges opp gjennom virksomhetsstyringen av Helsedirektoratet og Politidirektoratet. Videre etablerte Politidirektoratet i slutten av 2014 et Barnehusråd som skal være et rådgivende organ for politidirektoratets oppfølging av barnehusene. Spørsmålet om nasjonale retningslinjer vil bli drøftet av det nyopprettede rådet.

2 Bakgrunnen for lovforslaget

2.1 Evalueringsrapporten «Dommeravhør og observasjon av barn»

Justis- og politidepartementet og Domstoladministrasjonen oppnevnte 7. april 2003 en arbeidsgruppe som skulle evaluere ordningen med avhør og observasjon av barn. Arbeidsgruppen skulle først og fremst vurdere om ordningen fungerte i tråd med intensjonen og i hvilken grad dommeravhør og observasjon er egnet til å få fram best mulige bevis til bruk for retten i straffesaker.

Rapporten «Dommeravhør og observasjon av barn» ble overlevert Justis- og politidepartementet og Domstoladministrasjonen 5. mai 2004. Den konkluderte med at spørsmålet om dommerens medvirkning burde utredes videre, og at man burde vurdere å oppheve ordningen med observasjon som ble innført i 1998. I proposisjonen vil rapporten bli henvist til som «Evalueringsrapporten».

2.2 Barnehusevalueringen

Politihøgskolen og Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring (NOVA) har på oppdrag fra Politidirektoratet evaluert barnehusene i Norge. Evalueringen består av to rapporter utgitt i 2012. Delrapport 1 er utarbeidet av Politihøgskolen og NOVA, mens Delrapport 2 er utarbeidet av NOVA.

Delrapport 1 tar for seg hvilke implikasjoner innføringen av barnehus har hatt for politiets arbeid med saker om vold og seksuelle overgrep mot barn. Hovedfokus er på gjennomføring av dommeravhør og rettsmedisinske undersøkelser.

Delrapport 2 fokuserer på hva innføringen av barnehus har betydd for ivaretakelsen av barn og for samordningen mellom de instansene som er involvert i saker om vold og overgrep mot barn.

I proposisjonen vil rapportene bli henvist til som «Barnehusevalueringen».

2.3 Rapporten «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker»

Justis- og politidepartementet oppnevnte 1. november 2010 en arbeidsgruppe som skulle gjennomgå regelverket om dommeravhør og observasjon av barn og psykisk utviklingshemmede.

Mandatet var som følger:

«Bakgrunn

I sedelighetssaker skal som hovedregel avhør av barn under 16 år og vitner med psykisk utviklingshemming foretas av dommer utenfor rettsmøte, jf. straffeprosessloven §§ 234 og 239. Tilsvarende fremgangsmåte kan brukes i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det. Når alder eller særlige omstendigheter tilsier det, kan det i stedet for avhør foretas observasjon av vitnet. Nærmere regler for gjennomføring av avhøret er gitt i forskrift om dommeravhør og observasjon av 2. oktober 1998. Justisdepartementets merknader til forskriften er inntatt i rundskriv G-70/98.

Reglene for dommeravhør og observasjon ble evaluert av en arbeidsgruppe i 2004. Arbeidsgruppen skulle vurdere hvordan ordningen fungerte, men hadde ikke som mandat å foreslå konkrete endringer eller tiltak. Arbeidsgruppen konkluderte likevel med at spørsmålet om dommerens medvirkning burde utredes videre, og at man burde vurdere å oppheve ordningen med observasjon som ble innført i 1998. Evalueringsrapporten ble sendt på høring i november 2004 med høringsfrist i februar 2005.

Avhør av barn gir spesielle utfordringer, og det er viktig å få til så gode avhør som mulig. Evalueringen i 2004 pekte på problemstillinger som burde utredes videre. Også den etterfølgende etableringen av barnehusene har aktualisert et behov for en gjennomgåelse av reglene for og praksisen ved gjennomføring av dommeravhør. Behovet for gjennomgåelse av regelverket er i den senere tid påpekt fra flere hold, blant annet fra barnehusene, domstolene og riksadvokaten. Evalueringsrapporten fra 2004 gir ikke i seg selv tilstrekkelig grunnlag for å trekke konklusjoner eller fremme konkrete endrings- eller tiltaksforslag, men gir sammen med høringsuttalelsene et godt utgangspunkt for en samlet og prinsipiell gjennomgåelse av dommeravhørs- og observasjonsordningen.

Nærmere om gjennomgåelsen

Arbeidsgruppen skal foreta en grundig, prinsipiell og faglig fundert gjennomgåelse av dommeravhørs- og observasjonsordningen og regelverket om dommeravhør og observasjon. Gruppen skal utarbeide konkrete forslag til forskriftsendringer (eventuelt ny forskrift) og eventuelt nødvendige lovendringer. Arbeidsgruppen kan også fremme konkrete forslag til andre tiltak enn regelverksendringer der arbeidsgruppen ser behov for dette. Det stilles ikke krav til en fullstendig gjennomgang av hvordan avhøret/observasjonen konkret metodisk gjennomføres.

Arbeidsgruppen skal i sitt arbeid ta hensyn til den utvikling og profesjonalisering som har skjedd når det gjelder etterforsking og sakkyndighetsarbeid i saker der barn/psykisk utviklingshemmede er vitner eller fornærmet. Gruppen må vurdere om det skal være like regler for psykisk utviklingshemmede som for barn under 16 år, og om det er spesielle forhold som gjør seg gjeldende for psykisk utviklingshemmede. Arbeidsgruppen skal videre se hen til at det de senere år er etablert barnehus flere steder i landet, og ta tilbud og muligheter ved barnehusene i betraktning ved vurderinger av ordninger og forslag til regelverk. Arbeidet må ses i sammenheng med varslet evaluering av barnehusene. Gruppen skal også se hen til løsninger og erfaringer fra andre land. Arbeidsgruppen skal i sine vurderinger legge grunnleggende vekt på hva som vil være til barnets beste, jf. FNs barnekonvensjon artikkel 3 og menneskerettsloven § 2. Videre må arbeidsgruppen utrede forholdet til EMK i alle problemstillinger som berører mistenktes eller siktedes rettigheter.

Arbeidsgruppen skal vurdere økonomiske og administrative konsekvenser av sine forslag.

Arbeidsgruppen skal foreta en helhetlig og samlet vurdering av dommeravhørs- og observasjonsordningen. Gjennomgåelsen skal herunder omfatte følgende tema:

Dommerens medvirkning og rolle

Dommeravhøret (og observasjonsordningen) har en dobbelt funksjon – dels er det et ledd i politiets etterforsking og dels er det et bevisopptak til bruk i en eventuell senere hovedforhandling. Det kan stilles spørsmål ved om den rolle dommeren har under avhøret i dag er den mest hensiktsmessige, både ut fra praktiske og rettssikkerhetsmessige hensyn. Andre fremgangsmåter kan tenkes, for eksempel adgang til innledende politiavhør med lyd og bilde (eventuelt uten at mistenkte varsles om avhøret, jf. eget punkt nedenfor) før et eventuelt etterfølgende dommeravhør der muligheten til kontradiksjon vil bli ivaretatt. Arbeidsgruppen skal ut i fra de ulike hensyn som gjør seg gjeldende, herunder forholdet til EMK, vurdere om dagens ordning bør endres og foreslå nærmere regler om dette.

Oppnevning av forsvarer og varsling av siktede

Etter straffeprosessloven § 239 skal siktedes forsvarer som hovedregel gis anledning til å overvære avhøret når det er mulig og ikke hensynet til vitnet eller formålet med forklaringen taler mot det. Ordlyden åpner for at det er adgang til å utelukke forsvarerens tilstedeværelse ved et første dommeravhør dersom hensynet til etterforskingen taler mot at forsvareren er til stede. Dersom mistanken er rettet mot en bestemt person, vil denne få status som siktet i og med at det fremsettes begjæring om dommeravhør. Vedkommende har da også krav på å få oppnevnt forsvarer. Det følger av EMK art. 6 nr. 3 d at et dommeravhør ikke kan føres som bevis under hovedforhandlingen dersom siktede ikke har hatt mulighet for å stille spørsmål til vitnet gjennom sin forsvarer, jf. Rt. 1999 s. 586. Dette innebærer at dersom det gjennomføres et avhør av barnet/ den psykisk utviklingshemmede uten at tiltalte har hatt anledning til å stille spørsmål gjennom sin forsvarer, må det gjennomføres et nytt avhør der kontradiksjonen blir ivaretatt.

Eksisterende rettskildemateriale gir ikke et helt klart svar på om det er adgang til å unnlate å varsle siktede om det første dommeravhøret dersom hensynet til etterforskningen eller hensynet til vitnet tilsier det, herunder om det kan oppnevnes forsvarer som pålegges å ikke ta kontakt med klienten før dommeravhøret. I JDs rundskriv om forskriften om dommeravhør heter det at i de tilfelle hvor dommeren finner at forsvareren ikke skal gis anledning til å overvære avhøret, og mistenkte ikke kjenner til straffeforfølgningen, skal retten ikke oppnevne forsvarer i anledning av dommeravhøret. Det er tvilsomt om denne løsningen er i samsvar med gjeldende rett, jf. Rt. 1999 s. 586 og Rt. 2003 s. 1146.

Arbeidsgruppen skal vurdere reglene om forsvarerens tilstedeværelse under avhøret, herunder spørsmålet om det bør være adgang til å unnlate å varsle siktede om avhøret, og om det bør kunne oppnevnes forsvarer som pålegges å ikke ta kontakt med siktede før dommeravhøret.

Observasjonsordningen

Evalueringsrapporten konkluderte med at observasjonsordningen er lite benyttet. Også høringsuttalelsene bekreftet at observasjonsordningen ikke fungerer etter intensjonene. Situasjonen er trolig den samme i dag. Blant annet i lys av de erfaringer som er gjort med observasjonsordningen, samt senere års forskning om barn som vitner m.m., må arbeidsgruppen utrede om observasjonsordningen bør videreføres, eventuelt i endret form, eller om den bør oppheves og erstattes av andre løsninger eller tiltak tilpasset de minste barna og andre som har vansker med å uttrykke seg språklig. Utpeking av spesielt kvalifiserte avhørere eller økt anledning til gjentatte og kortere avhør er eksempler på tiltak som bør vurderes i denne sammenheng.

Fristen for gjennomføring av avhør

Fristen for gjennomføring av dommeravhør er i dag to uker, jf. straffeprosessloven § 239 fjerde ledd. I praksis er det svært mange saker som ikke behandles innen fristen. Arbeidsgruppen skal vurdere om fristreglene bør endres.

Likestilling av sedelighetssaker og andre saker om overgrep mot barn og psykisk utviklingshemmede

Reglene i straffeprosessloven § 234 annet ledd og § 239 om forklaring utenfor rettsmøte er i dag hovedregelen for forbrytelser eller forseelser mot sedelighet. I saker om andre straffbare forhold kan fremgangsmåten benyttes «når hensynet til vitnet tilsier det», jf. straffeprosessloven § 239 annet ledd og forskrift om dommeravhør og observasjon § 1 annet ledd. Arbeidsgruppen skal vurdere om andre overgrepssaker mot barn og psykisk utviklingshemmede helt eller delvis bør likestilles med sedelighetssakene.

Hvem som skal få være tilstede under avhørene

Dommeravhørsforskriften regulerer adgangen til å følge avhøret for vitnets foresatte, bistandsadvokat, forsvarer og politi. Også andre kan ønske å følge avhøret – for eksempel representanter fra barnevern eller barnehus. Uten uttrykkelige regler er det i praksis opp til den enkelte dommer å avgjøre dette, og praksis varierer. Muligheten for rask og riktig oppfølging av barnet kan tilsi at representanter fra barnevern eller barnehus bør få være til stede. Andre hensyn kan tale i mot slik tilstedeværelse. Arbeidsgruppen må ut i fra de ulike hensyn som gjør seg gjeldende vurdere hvem som bør få anledning til å følge avhøret og foreslå nærmere regler for dette.

Hvor avhørene skal foretas

Møtet med strafferettsapparatet kan oppleves som en stor belastning for barn/ psykisk utviklingshemmede som har vært utsatt for seksuelle overgrep, mishandling og vold. Barnehusene er etablert for å redusere denne belastningen, og skal bidra til at barnet og omsorgspersonene møtes med høy barnefaglig kompetanse i trygge omgivelser. Ordningen med barnehus er ikke til hinder for at domstolene beslutter dommeravhør et annet sted. Men dersom barnehusenes hjelpe- og behandlingstilbud skal opprettholdes og utvikles, forutsetter dette at dommeravhørene som hovedregel blir gjennomført der. En begjæring om dommeravhør skal i utgangspunktet bringes inn for domstolen i rettskretsen der personen som skal avhøres bor, jf. straffeprosessloven § 12, og det er den enkelte dommer som avgjør hvor avhøret skal foretas. Det er i dag enkelte domstoler som vegrer seg mot å legge avhørene til barnehusene. Bakgrunnen for dette varierer, men lang og tidkrevende reise for de involverte (herunder barnet), lengre fravær og økte kostnader er trukket frem som begrunnelser.

Arbeidsgruppen skal drøfte løsninger for å sikre utnyttelse av den kompetanse og det tilbud som finnes på barnehusene. Blant annet bør gruppen drøfte en mulig sentralisering av avhørene til de domstoler som har barnehus i sin rettskrets og muligheten for økt bruk av fjernmøteteknologi, jf. eget punkt nedenfor.

Bruk av fjernmøteteknologi

Spørsmål om gjennomføring av dommeravhør ved bruk av videokonferanseutstyr er aktualisert ved at flere og flere domstoler nå får slikt utstyr. Barnehusene har allerede dette utstyret. Adgangen til gjennomføring av dommeravhør per videokonferanse (slik at dommeren, og eventuelt andre aktører, følger avhøret på video, uten å være til stede i barnehuset), og eventuelt fremgangsmåten for dette, er per i dag ikke regulert. Det kan reises innvendinger mot bruk av slik teknologi ved gjennomføring av slike avhør, for eksempel manglende nærhet til partene og barnets og dets foresattes opplevelse av å være betryggende ivaretatt. Arbeidsgruppen skal vurdere om dommeravhør bør kunne gjennomføres som fjernmøte med videooverføring, og i tilfelle foreslå nærmere retningslinjer for dette.

Gjentatte avhør

Gjentatte avhør skal etter dagens regelverk «så vidt mulig unngås», jf. forskriften § 13. Under henvisning til forskningsundersøkelser hevdes det i evalueringsrapporten fra 2004 at det kanskje ikke er like stor grunn til skepsis til gjentatte avhør som tidligere antatt. Arbeidsgruppen skal vurdere om hensynet til barnet eller etterforskningen fortsatt tilsier at gjentatte avhør bør unngås, eller om det er grunnlag for oppmykning av reglene. Spørsmålet må blant annet ses i sammenheng med vurderingen av dommerens medvirkning og rolle, jf. eget punkt foran, for eksempel om det åpnes for adgang til innledende politiavhør.

Utskrift av avhøret

Tradisjonelt er det saksbehandlere ved domstolene som har skrevet ut dommeravhørene. Enkelte steder utføres denne oppgaven av barnehuset. Dette er ressurskrevende arbeid. Evalueringsrapporten fra 2004 konkluderte med at hovedregelen om utskrift av dommeravhørene straks de er gjennomført bør mykes opp, slik at det i større grad blir anledning til å vente med utskrift. Arbeidsgruppen skal vurdere behovet for utskrift av avhør og foreslå nærmere regler om dette, herunder om og når utskrift skal skje, samt hvem som skal ha ansvar for å foreta utskriften.

Vurderingene av de ulike tema må ses i sammenheng med hverandre. Gjennomgangen kan også omfatte andre tema som arbeidsgruppen finner det nødvendig eller ønskelig å utrede.

Arbeidsgruppens konklusjoner og vurderinger skal presenteres i en rapport. Rapporten skal inneholde en vurdering av økonomiske og administrative konsekvenser av de forslag som fremsettes.»

Arbeidsgruppens rapport «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker» ble overlevert til Justis- og beredskapsdepartementet 16. oktober 2012. I proposisjonen vil rapporten bli henvist til som «Sæverud-rapporten». Betegnelsen «arbeidsgruppen» benyttes når det vises til arbeidsgruppen som skrev Sæverud-rapporten.

2.4 Høringen

Rapporten «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker» ble sendt på høring 16. januar 2013 til følgende adressater med høringsfrist 16. april 2013:

Departementene

Domstoladministrasjonen

Høyesterett

Lagmannsrettene

Tingrettene

Regjeringsadvokaten

Riksadvokaten

Statsadvokatembetene

Generaladvokaten

Sivilombudsmannen

Politidirektoratet

Politiets sikkerhetstjeneste

Kripos

ØKOKRIM

Politidistriktene

Statens barnehus Bergen

Statens barnehus Hamar

Statens barnehus Kristiansand

Statens barnehus Oslo

Statens barnehus Stavanger

Statens barnehus Tromsø

Statens barnehus Trondheim

Statens barnehus Ålesund

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet

Barneombudet

Det kriminalitetsforebyggende råd (KRÅD)

Fylkesmennene

Helsedirektoratet

Kommunene

Kompetanseutvalget for dommere

Kontaktutvalget mellom innvandrere og norske myndigheter

Kontoret for fri rettshjelp

Kontoret for voldsoffererstatning

Kriminalomsorgsregionene

Likestillings- og diskrimineringsombudet

Nasjonalt ressurssenter for seksuelt misbrukte barn

Nordisk institutt for kvinne- og kjønnsforskning

Norsk senter for menneskerettigheter

NOVA

NTNU

Politihøgskolen

Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging, RVTS Midt

Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging, RVTS Nord

Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging, RVTS Sør

Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging, RVTS Vest

Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging, RVTS Øst

Sekretariatet for konfliktrådene

Senter for kvinne- og kjønnsforskning

Statens sivilrettsforvaltning

Stortingets rettsferdsvederlagsutvalg

Straffelovrådet

Støttesenteret for fornærmede i straffesaker

Universitetet i Bergen

Universitetet i Oslo

Universitetet i Tromsø

Universitetet i Trondheim

Utdanningsdirektoratet

Akademikerne

Alternativ til vold

Amnesty International (norsk avdeling)

Antirasistisk Senter

Arbeidsgiverforeningen Spekter

Barne- og ungdomspsykiatrisk forening

Bergen Forsvarerforening

Den Norske Advokatforening

Den norske Dommerforening

Den norske legeforening

Den norske tannlegeforening

Det norske Menneskerettighetshuset

DIXI Ressurssenter for voldtatte

Erstatningsnemnda for voldsofre

Fellesorganisasjonen for barnevernspedagoger, sosionomer og vernepleiere (FO)

Flyktninghjelpen

Foreningen for fangers pårørende (FFP)

Forum for Barnekonvensjonen

Frelsesarmeens barn og unge

Funksjonshemmedes fellesorganisasjon

Gatejuristen

Helseansattes Yrkesforbund

Juridisk rådgivning for kvinner (JURK)

Jussformidlinga i Bergen

Jusshjelpa i Midt-Norge

Jusshjelpa i Nord-Norge

Juss-Buss

Justisproffene

Kirkens Bymisjon

Kirkens Familievern

Kirkens Ressurssenter mot vold og seksuelle overgrep

Kristoffer Inderberg Bastiansens Minnefond

KS (Kommunenes interesse- og arbeidsgiverorganisasjon)

Kvinnefronten

Kvinnegruppa Ottar

Kvinneuniversitetet i Nord

Landsforeningen for barnevernsbarn

Landsforeningen for voldsofre og motarbeiding av vold

Landsorganisasjonen (LO)

Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner

Landsforbundet for utviklingshemmede og pårørende (LUPE)

MIRA-senteret

Nasjonal støttegruppe etter 22. juli hendelsene

Nasjonalforeningen for folkehelsen

Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress

Nasjonalt ledernettverk for barnehabilitering

Nasjonalt nettverk for ledere i voksenhabilitering

Nettverk: Funksjonshemmede, seksualitet og samliv (NFSS)

Norges Forsvarerforening

Norges Juristforbund

Norges Kvinne- og familieforbund

Norges Politilederlag

Norges Røde Kors

Norsk barne- og ungdomspsykiatrisk forening

Norsk Barnevernsamband

Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund (NFF)

Norsk Folkehjelp

Norsk Forbund for Utviklingshemmede

Norsk forskerforbund

Norsk Fosterhjemsforening

Norsk Fysioterapeutforbund

Norsk Krisesenterforbund

Norsk Kvinnesaksforening

Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS)

Norsk Pasientforening

Norsk Psykologforening

Norsk sykepleierforbund

Norsk Tjenestemannslag (NTL)

Norske kvinnelige juristers forening

Organisasjonen for Private Barneverntiltak (OPB)

Politiembetsmennenes Landsforening

Politiets Fellesforbund

Politiets Forum mot seksuelle overgrep

Politiets kriminalitetsforebyggende forum

Politijuristene

Redd barna

Rett på Gata

Rettspolitisk forening

Rådet for psykisk helse

Samfunnsviternes fagforening (SF)

Selvhjelp for innvandrere og flyktninger

Senter for seksuelt misbrukte menn SSMM

Senter mot seksuelle overgrep i Rogaland

Sosialtjenestemennenes landsforbund (STL)

Statsadvokatenes forening

Stiftelsen Fellesskap mot seksuelle overgrep (FMSO)

Stiftelsen rettferd for taperne

Stine Sofies Stiftelse

Straffedes organisasjon i Norge (SON)

Støttesenteret mot incest og seksuelle overgrep

UNICEF-komiteen i Norge

Utdanningsforbundet

Utdanningsgruppens Hovedorganisasjon (UHO)

Voksne for barn

WayBack

Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS)

Følgende instanser har hatt realitetsmerknader til forslaget:

Helse- og omsorgsdepartementet

Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet

Domstoladministrasjonen

Agder lagmannsrett sammen med Nedre Telemark tingrett

Eiker, Modum og Sigdal tingrett

Follo tingrett

Gjøvik tingrett

Oslo tingrett

Sør-Trøndelag tingrett

Riksadvokaten

Det nasjonale statsadvokatembetet

Agder Statsadvokatembeter

Hordaland statsadvokatembeter

Nordland statsadvokatembeter

Oslo statsadvokatembeter

Politidirektoratet

Follo politidistrikt

Haugaland og Sunnhordland politidistrikt

Hordaland politidistrikt

Oslo politidistrikt sammen med Barnehuset i Oslo

Sør-Trøndelag politidistrikt

Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund (felles høringsuttalelse)

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet

Barneombodet

Barneverntjenesten i Asker

Datatilsynet

Det kriminalitetsforebyggende råd

Drammen kommune

Fylkesmannen i Finnmark

Fylkesmannen i Møre og Romsdal

Fylkesmannen i Oslo og Akershus

Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker

Likestillings- og diskrimineringsombudet

Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress

Norsk senter for menneskerettigheter

Ressurssenter om vold og traumatisk stress og selvmordsforebygging region Midt

Universitetet i Nordland

Advokatforeningen

Fellesskap mot seksuelle overgrep

Norsk Forbund for Utviklingshemmede

Norsk Krisesenterforbund

Politiets Fellesforbund

Redd Barna

Stine Sofies stiftelse

Støttesenteret mot incest

Unicef Norge

Følgende instanser har uttalt at de ikke vil inngi høringsuttalelse eller at de ikke har merknader til forslaget:

Arbeidsdepartementet

Fiskeri- og kystdepartementet

Fornyings- administrasjons- og kirkedepartementet

Forsvarsdepartementet

Kunnskapsdepartementet

Landbruks- og matdepartementet

Miljøverndepartementet

Nærings- og handelsdepartementet

Samferdselsdepartementet

Utenriksdepartementet

Høyesterett

Kriminalomsorgen region Sørvest

Sekretariatet for konfliktrådene

Arbeidsgiverforeningen Spekter

KS (Kommunenes interesse- og arbeidsgiverorganisasjon)

Landsorganisasjonen i Norge

Innholdet i høringsinstansenes uttalelser vil bli gjennomgått nedenfor i tilknytning til de enkelte punktene i lovforslaget.

3 Nordisk rett

3.1 Sverige

I Sverige tas det videoopptak av alle avhør av barn under 15 år og av personer med psykiske lidelser eller psykisk utviklingshemming som avhøres som fornærmet eller annet vitne i straffesaker. Det gjøres uavhengig av hva straffesaken gjelder. Det er opp til retten å avgjøre om vitnet må forklare seg personlig under hovedforhandlingen. Etter 35 kap. 14 rättegångsbalken (1942:74) kan retten gjøre unntak fra bevisumiddelbarhetsprinsippet dersom hensynet til vitnet tilsier det. Etter 36 kap. 4 rättegångsbalken kan retten prøve om den som er under 15 år eller personer med psykiske lidelser eller psykisk utviklingshemming skal avhøres under hovedforhandlingen. Dersom vitnene ikke skal forklare seg for retten, kan videoopptak av avhør gjort under etterforskingen benyttes som bevis. Loven angir ikke nærmere i hvilke type straffesaker videoopptak av avhør kan tre i stedet for vitnets personlige forklaring. Det finnes heller ingen formell nedre grense for når barn må forklare seg personlig under hovedforhandlingen. Det blir opp til retten å vurdere ut fra hensynet til vitnet i den enkelte sak. Relevante vurderingstemaer er blant annet barnets alder og modenhet, relasjon til gjerningsmannen og det straffbare forholdets art. Et barn mellom 13 og 14 år vil ofte måtte forklare seg under hovedforhandlingen i saker om mishandling eller seksuelle overgrep dersom gjerningsmannen ikke er nærstående.

Avhørene tas av politietterforskere med spesialutdanning til å avhøre barn. Avhøret ledes av en påtalejurist (åklagaren) som følger avhøret i et tilstøtende rom. Er det oppnevnt bistandsadvokat, har denne også rett til å være til stede i det tilstøtende rommet og til å fremme forslag til spørsmål som skal stilles til vitnet, jf. 23 kap. 10 og 23 kap. 11 i rättegångsbalken. Er barnets opprinnelige verge inhabil i saken, oppnevnes det midlertidig verge. Vergen får også følge avhøret i det tilstøtende rommet, og av og til følger også personer fra barneverntjenesten, barnepsykiatrien eller barneleger avhørene. Det er ingen dommer til stede under avhøret.

Av hensyn til mistenktes rett til en rettferdig rettergang, skal mistenkte gis tilgang til å se opptak av gjennomførte avhør og å be om supplerende avhør der siktedes spørsmål kan stilles til vitnet. Mistenkte skal varsles innen det tas ut tiltale, men først når det er skjellig grunn til mistanke for at vedkommende har begått den straffbare handlingen og varsling ikke lenger kan skade etterforskingen. Forsvarer oppnevnes tidligst på samme tidspunkt som mistenkte underrettes om saken. Avhørsleder skal sørge for dokumentasjon for at mistenkte og forsvareren har fått informasjon om adgangen til å be om supplerende avhør og om de har avslått tilbudet eller om de har latt være å be om supplerende avhør. Se Handläggning av ärenden gällande övergrepp mot barn punkt 5.9. Forsvareren kan følge supplerende avhør i det tilstøtende rommet sammen med avhørslederen. Det er påtalejuristen som avgjør om spørsmålene skal tillates stilt og i hvilken rekkefølge de skal stilles.

3.2 Danmark

I Danmark tas det videoavhør av barn under 12 år som antas å ha vært utsatt for seksuelle overgrep. Det kan også tas videoavhør av vitner som ikke er fornærmet i saken. Videre kan det etter omstendighetene tas videoavhør i andre sakstyper. Om det foreligger særlige omstendigheter, for eksempel med hensyn til barnets utvikling og psykiske tilstand, vil videoavhør dessuten kunne benyttes av barn over 12 år. Reglene om videoavhør av barn har i praksis også blitt anvendt for psykisk utviklingshemmede som er fornærmet i saker om seksuelle overgrep.

Videoopptak fra avhøret vil kunne tre i stedet for barnets personlige forklaring under hovedforhandlingen. En slik ordning innebærer imidlertid et unntak fra bevisumiddelbarhetsprinsippet, og videopptaket kan derfor bare benyttes som bevis i nærmere bestemte tilfeller.

Videoavhør er ikke betinget av uttrykkelig samtykke fra den som har foreldremyndighet, men politiet kan ikke avhøre et barn, hvis den som har foreldremyndigheten klart tilkjennegir at barnet ikke skal avhøres. I de tilfeller den ene av foreldrene er mistenkt i saken og motsetter seg at barnet avhøres av politiet, kan politiet foreta avhør hvis den andre forelderen ikke motsetter seg det. Dersom de som har foreldremyndigheten motsetter seg avhør, kan politiet bringe saken inn for retten for rettslig avhør. Retten kan pålegge barnet å avgi forklaring ved videoavhør.

Videoavhør skal gjennomføres så raskt som mulig, og hvis mulig, innen en uke fra anmeldelsen. Avhøret foretas av politietterforsker med særlig utdanning i å avhøre barn. Hvis opptaket antas å kunne benyttes som bevis under hovedforhandlingen, skal forsvareren være til stede under videoavhøret. Bistandsadvokaten har adgang til å overvære avhør av fornærmede og har rett til å stille spørsmål til fornærmede.

Den mistenkte har ikke adgang til å være til stede ved avhøret, men skal sammen med sin forsvarer få se videoopptak av det gjennomførte avhøret. Siktede kan be om at det tas supplerende avhør av barnet der siktedes spørsmål til barnet kan bli stilt. Begjæring om nytt avhør må i utgangspunktet fremsettes innen to uker. Nytt avhør skal kun foretas dersom det er rimelig begrunnet i siktedes mulighet til å ivareta sitt forsvar. En eventuell tvist mellom påtalemyndigheten og siktede om hvorvidt det skal tas supplerende avhør, kan bringes inn for retten.

Videoavhør skal i utgangspunktet foretas på barnehus. Barnehus ble etablert i Danmark i 2013. Tas avhøret på et barnehus, kan ansatte på barnehuset, politietterforsker, påtalejurist, representanter for helsemyndighetene og kommunale myndigheter utveksle opplysninger om barnet dersom det anses nødvendig av hensyn til barnets helse og utvikling.

3.3 Finland

Etter förundersökningslag (805/2011) kapitel 9, § 4 skal fornærmede og andre vitner avhøres ved videoavhør dersom vitnet på grunn av sin unge alder eller psykiske funksjon sannsynligvis ikke vil kunne forklare seg personlig under hovedforhandlingen. Etter rättegångsbalken (323/1969) kapittel 17, § 11 kan forklaringer avgitt under etterforskingen i utgangspunktet ikke benyttes som bevis under hovedforhandlingen. Unntak gjelder imidlertid avhør som er tatt av barn under 15 år og personer med psykiske forstyrrelser dersom avhøret er tatt opp på video og siktede har fått mulighet til å stille spørsmål til vitnet. Ifølge rättegångsbalken kapittel 17, § 21, nr 1, kan et barn under 15 år eller en person med psykiske forstyrrelser ikke avhøres under hovedforhandlingen med mindre retten finner det hensiktsmessig, beviset har stor betydning for sakens opplysning og det å forklare seg personlig under hovedforhandling ikke antas å påføre vitnet lidelse eller annet men. Bestemmer retten at vitnet skal forklare seg personlig under hovedforhandlingen, kan videoopptak av avhøret anvendes som bevis i tillegg til vitnets personlige forklaring under hovedforhandling, jf. RP 190/2002 rd, side 22.

Videoavhøret tas av etterforskingslederen. Etterforskingslederen kan bestemme at også andre enn politietterforskeren og påtalemyndigheten skal kunne stille spørsmål til vitnet under etterforskingslederens tilsyn. Mistenkte skal i utgangspunktet kunne stille spørsmål til vitnet enten selv eller via sin forsvarer. Avhørsleder kan imidlertid bestemme at spørsmålene skal stilles gjennom denne.

Den finske regjeringen har fremmet et lovforslag (RP 46/2014) der det foreslås en rekke endringer i blant annet rättegångsbalken kapittel 17. Endringene skal etter forslaget tre i kraft 1. juli 2015. Regjeringen foreslår å utvide ordningen med videoavhør til også å gjelde barn mellom 15 og 17 år dersom vitnet har behov for særlig beskyttelse på grunn av personlige forhold eller straffesakens karakter. I tillegg foreslås det at ordningen skal kunne benyttes i enkelte saker som gjelder seksuelle overgrep, uavhengig av vitnes alder.

3.4 Island

Etter islandsk straffeprosesslov § 59 avhøres barn under 15 år som er fornærmet i sak som gjelder seksuallovbrudd av retten. Dersom hensynet til fornærmede eller vitnet tilsier det, kan imidlertid fremgangsmåten også benyttes for fornærmede eller andre vitner i andre type saker og ved avhør av fornærmede og andre vitner helt opp til 18 år. Alder vil imidlertid være et viktig moment ved vurderingen av om det er formålstjenlig av hensyn til vitnet å ta rettslig avhør. Retten skal påse at forklaring avgitt under etterforskingen blir tatt opp på video.

Videoopptaket av forklaringen vil senere kunne benyttes som bevis under hovedforhandlingen. Den avhørte vil imidlertid kunne måtte forklare seg personlig under hovedforhandlingen dersom en av partene krever det eller dersom dommeren beslutter det. Fornærmede under 15 år som er avhørt om en seksualforbrytelse, skal imidlertid ikke måtte forklare seg personlig under hovedforhandlingen, med mindre dommeren finner at særlige omstendigheter taler for det.

Avhørene ledes av en dommer, men dommeren kan tilkalle spesialister til å bistå ved avhøret. Avhører kan både være en psykolog eller politietterforsker med særlig utdanning til å ta avhør av barn. I praksis tas alle avhør av en særlig utdannet avhører som er alene med barnet i avhørsrommet. Dommeren, forsvareren, påtalemyndigheten og bistandsadvokaten følger avhøret via videooverføring i et annet rom. Dommeren kan instruere avhøreren og kan formidle spørsmål fra påtalemyndigheten, forsvarer og bistandsadvokat. Siktede har rett til å overvære avhøret sammen med sin forsvarer, med mindre dommeren finner at siktedes tilstedeværelse vil være en særlig tung belastning for den avhørte eller det kan påvirke den avhørtes forklaring. Avhøret tas opp på video, og praksis er at siktede og hans forsvarer gis mulighet til å se videoopptaket på politistasjonen.

Dommeren avgjør hvor avhøret skal tas, men det anbefales at avhøret tas ved Barnas Hus. Barnas Hus på Island ble opprettet allerede i 1998, og Statens barnehus i Norge bygger på den islandske modellen.

4 Grunnloven og internasjonale forpliktelser

4.1 Grunnloven

Følgende Grunnlovsbestemmelser er av sentral betydning for regelverk om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner:

§ 95.

«Enhver har rett til å få sin sak avgjort av en uavhengig og upartisk domstol innen rimelig tid. Rettergangen skal være rettferdig og offentlig. Retten kan likevel lukke rettsmøtet dersom hensynet til partenes privatliv eller tungtveiende allmenne interesser gjør det nødvendig.

Statens myndigheter skal sikre domstolenes og dommernes uavhengighet og upartiskhet.»

§ 102.

«Enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin kommunikasjon. Husransakelse må ikke finne sted, unntatt i kriminelle tilfeller.

Statens myndigheter skal sikre et vern om den personlige integritet.»

§ 104.

«Barn har krav på respekt for sitt menneskeverd. De har rett til å bli hørt i spørsmål som gjelder dem selv, og deres mening skal tillegges vekt i overensstemmelse med deres alder og utvikling.

Ved handlinger og avgjørelser som berører barn, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.

Barn har rett til vern om sin personlige integritet. Statens myndigheter skal legge forholdene til rette for barnets utvikling, herunder sikre at barnet får den nødvendige økonomiske, sosiale og helsemessige trygghet, fortrinnsvis i egen familie.»

4.2 Relevante konvensjoner

Etter lov om styrking av menneskerettighetenes stilling i norsk rett (menneskerettsloven) § 2 skal flere konvensjoner gjelde som norsk lov i den utstrekning de er bindende for Norge. Ved motstrid skal konvensjonsbestemmelsene gå foran bestemmelser i annen lovgivning, jf. menneskerettsloven § 3. Blant konvensjonene som skal gjelde som norsk lov er Europarådets konvensjon 4. november 1950 om beskyttelse av menneskerettighetene og de grunnleggende friheter (EMK), Den internasjonale konvensjonen om sivile og politiske rettigheter (SP) og De forente nasjoners internasjonale konvensjon 20. november 1989 om barnets rettigheter (barnekonvensjonen). I tillegg har Norge ratifisert konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne (CRPD). Konvensjonen er ikke inkorporert i norsk rett. Norge har også undertegnet Europarådets konvensjon om beskyttelse av barn mot seksuell utnytting og seksuelt misbruk (Lanzarote-konvensjonen), og det arbeides for tiden med å ratifisere denne.

Det er også gitt en rekke internasjonale anbefalinger og retningslinjer for å styrke ofrenes rettigheter i straffesaker. Disse er ikke rettslig bindende og er av en mer politisk karakter. De kan imidlertid få rettslig betydning fordi den europeiske menneskerettighetsdomstolen (EMD) viser til anbefalingene i enkelte av sine avgjørelser.

Menneskerettighetskonvensjonene gir individene grunnleggende rettigheter overfor staten. Rettighetene i konvensjoner som er inkorporert i norsk lov kan påberopes direkte for norske domstoler. Konvensjonene setter grenser for hvordan norsk lovgivning kan utformes. De pålegger blant annet staten å beskytte barn og personer med nedsatt funksjonsevne og å ivareta rettigheter for den som anklages for en straffbar handling. I saker der det er mistanke om vold eller seksuelle overgrep mot barn eller særlig sårbare voksne vil hensynene bak disse rettighetene tidvis kunne trekke i ulik retning. Det innebærer at det ved utforming av regelverket om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner av og til må foretas en avveining mellom hensynet til den avhørtes rettigheter og mistenktes rettigheter.

EMD behandler saker der individer går til sak mot en stat for brudd på EMK. Det er omfattende rettspraksis fra EMD. Dommene er rettslig bindende for statene og har stor vekt som rettskilde.

Klagesaker knyttet til brudd på SP behandles av FNs menneskerettskomité. Menneskerettskomitéens uttalelser i individklagesaker er ikke rettslig bindende, men gir uttrykk for komitéens tolkning av konvensjonen. Uttalelser i enkeltsaker fra FNs menneskerettskomité kan gi grunnlag for gjenåpning på lik linje med avgjørelser av internasjonale domstoler, jf. straffeprosessloven § 391 første ledd nr. 2.

FNs generalforsamling har vedtatt valgfrie protokoller til CRPD og barnekonvensjonen. Etter de valgfrie protokollene kan enkeltpersoner eller grupper av enkeltpersoner som hevder å være offer for brudd på CRPD eller barnekonvensjonen, få sin sak vurdert av henholdsvis FNs komité for rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne eller FNs barnekomité. På samme måte som ved klager til EMD eller FNs menneskerettskonvensjon, er det en forutsetning for å få behandlet klagen at alle tilgjengelige nasjonale rettsmidler først er uttømt. Det er ikke tatt stilling til spørsmålet om eventuell norsk tilslutning til disse protokollene.

4.2.1 Bestemmelser som verner fornærmede i straffesaker

EMK har følgende bestemmelser som verner fornærmede i straffesaker:

Artikkel 3. Forbud mot tortur

«Ingen må bli utsatt for tortur eller for umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff.»

Artikkel 8. Retten til respekt for privatliv og familieliv

«1. Enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin korrespondanse.

2. Det skal ikke skje noe inngrep av offentlig myndighet i utøvelsen av denne rettighet unntatt når dette er i samsvar med loven og er nødvendig i et demokratisk samfunn av hensyn til den nasjonale sikkerhet, offentlige trygghet eller landets økonomiske velferd, for å forebygge uorden eller kriminalitet, for å beskytte helse eller moral, eller for å beskytte andres rettigheter og friheter.»

EMK artikkel 8 pålegger statene visse positive forpliktelser for å sikre en effektiv beskyttelse av retten til privatliv og familieliv. Landene må blant annet sørge for at lovgivning, herunder straffelovgivning, gir en effektiv beskyttelse av konvensjonens rettigheter. Staten kan også være forpliktet til å gripe inn for å forhindre krenkelser fra andre personer og til å iverksette etterforsking ved slik krenkelse.

Europarådet har i tillegg gitt en rekke anbefalinger som inneholder oppfordringer om skånsom og respektfull behandling av fornærmede i straffesaker.

SP har bestemmelser som i stor grad sammenfaller med bestemmelsene i EMK:

Artikkel 17:

«1. Ingen må utsettes for vilkårlige eller ulovlige inngrep i privat- eller familieliv, hjem eller korrespondanse, eller ulovlige inngrep på ære eller omdømme.

2. Enhver har rett til lovens beskyttelse mot slike inngrep eller angrep.»

Artikkel 7:

«Ingen må utsettes for tortur eller for grusom, umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff. I særdeleshet må ingen, uten sitt frie samtykke, utsettes for medisinske eller vitenskapelige eksperimenter.»

4.2.2 Bestemmelser som verner barn

4.2.2.1 Barnekonvensjonen

Barns rettigheter er hovedsakelig vernet gjennom barnekonvensjonen. Barnekonvensjonen ble vedtatt av FNs generalforsamling 20. november 1989 og ratifisert av Norge 8. januar 1991. Den trådte i kraft for Norge 7. februar 1991. Barnekonvensjonen er inkorporert i norsk lov gjennom menneskerettsloven § 2.

Følgende bestemmelser i barnekonvensjonen er av særlig betydning for regelverk om avhør av barn som er fornærmet eller vitne i straffesaker:

Artikkel 3:

«1. Ved alle handlinger som berører barn, enten de foretas av offentlige eller private velferdsorganisasjoner, domstoler, administrative myndigheter eller lovgivende organer, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.

2. Partene påtar seg å sikre barnet den beskyttelse og omsorg som er nødvendig for barnets trivsel, idet det tas hensyn til rettighetene og forpliktelsene til barnets foreldre, verger eller andre enkeltpersoner som har det juridiske ansvaret for ham eller henne, og skal treffe alle egnede, lovgivningsmessige og administrative tiltak for dette formål.

3. Partene skal sikre at de institusjoner og tjenester som har ansvaret for barns omsorg eller beskyttelse, retter seg etter de standarder som er fastsatt av de kompetente myndigheter, særlig med hensyn til sikkerhet, helse, personalets antall og kvalifikasjoner samt kvalifisert tilsyn.»

Artikkel 4:

«Partene skal treffe alle egnede lovgivningsmessige, administrative og andre tiltak for å gjennomføre de rettigheter som anerkjennes i denne konvensjon. Når det gjelder økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, skal partene treffe slike tiltak i størst mulig utstrekning innenfor de ressurser de har til rådighet, om nødvendig innenfor rammen av internasjonalt samarbeid.»

Artikkel 5:

«Partene skal respektere det ansvar og de rettigheter og forpliktelser som foreldre, eventuelt slektninger eller medlemmer av lokalsamfunnet ifølge stedlig skikk, verger eller andre med juridisk ansvar for barnet har, for å gi det veiledning og støtte, tilpasset det gradvise utvikling av evner og anlegg, under barnets utøvelse av rettighetene anerkjent i denne konvensjonen.»

Artikkel 12:

«1. Partene skal garantere et barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter, retten til fritt å gi uttrykk for disse synspunkter i alle forhold som vedrører barnet, og tillegge barnets synspunkter behørig vekt i samsvar med dets alder og modenhet.

2. For dette formål skal barnet særlig gis anledning til å bli hørt i enhver rettslig og administrativ saksbehandling som angår barnet, enten direkte eller gjennom en representant eller et egnet organ, på en måte som er i samsvar med saksbehandlingsreglene i nasjonal rett.»

Det forutsettes at barnet gis nødvendig informasjon til å kunne gjøre seg opp en mening.

Artikkel 16:

«1. Ingen barn skal utsettes for vilkårlig eller ulovlig innblanding i sitt privatliv, sin familie, sitt hjem eller sin korrespondanse, eller for ulovlige angrep mot sin ære eller sitt omdømme.

2. Barnet har rett til lovens beskyttelse mot slik innblanding eller slike angrep.»

Artikkel 19:

«1. Partene skal treffe alle egnede lovgivningsmessige, administrative, sosiale og opplæringsmessige tiltak for å beskytte barnet mot alle former for fysisk eller psykisk vold, skade eller misbruk, vanskjøtsel eller forsømmelig behandling, mishandling eller utnytting, herunder seksuelt misbruk, mens en eller begge foreldre, verge(r) eller eventuell annen person har omsorgen for barnet.

2. Slike beskyttelsestiltak bør omfatte effektive prosedyrer for utforming av sosiale programmer som yter nødvendig støtte til barnet og til dem som har omsorgen for barnet, samt andre former for forebygging, påpeking, rapportering, viderehenvisning, undersøkelse, behandling og oppfølging av tilfeller av barnemishandling som tidligere beskrevet og, om nødvendig, for rettslig oppfølging.»

I General Comment No. 13, avsnitt 51, skriver FNs komité for barnets rettigheter følgene om artikkel 19:

«Investigation of instances of violence, whether reported by the child, a representative or an external party, must be undertaken by qualified professionals who have received role-specific and comprehensive training, and require a child rights-based and child-sensitive approach. Rigorous but child-sensitive investigation procedures will help to ensure that violence is correctly identified and help provide evidence for administrative, civil, child-protection and criminal proceedings. Extreme care must be taken to avoid subjecting the child to further harm through the process of the investigation. Towards this end, all parties are obliged to invite and give due weight to the child’s views.»

Artikkel 23:

«1. Partene anerkjenner at et barn som er psykisk eller fysisk utviklingshemmet, bør ha et fullverdig og anstendig liv under forhold som sikrer verdighet, fremmer selvstendighet og bidrar til barnets aktive deltakelse i samfunnet.

2. Partene anerkjenner at barn med funksjonshemminger har rett til særlig omsorg og skal, innenfor rammen av de midler som er til rådighet, oppmuntre til og sikre at barn som oppfyller vilkårene og barns omsorgspersoner får den hjelp de har søkt om og som er rimelig i forhold til barnets tilstand og foreldrenes eller andre omsorgspersoners situasjon.»

Artikkel 34:

«Partene påtar seg å beskytte barnet mot alle former for seksuell utnytting og seksuelt misbruk. For dette formål skal partene særlig treffe alle egnede nasjonale, bilaterale og multilaterale tiltak for å hindre at noen:

a) tilskynder eller tvinger et barn til å delta i enhver form for ulovlig seksuell aktivitet,

b) utnytter barn ved å bruke dem til prostitusjon eller andre ulovlige seksuelle handlinger,

c) utnytter barn ved å bruke dem i pornografiske opptredener eller i pornografisk materiale.»

Artikkel 39:

«Partene skal treffe alle egnede tiltak for å fremme fysisk og psykisk rehabilitering og sosial reintegrering av et barn som har vært utsatt for: enhver form for vanskjøtsel, utnytting eller misbruk; tortur eller enhver annen form for grusom, umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff; eller væpnede konflikter. Slik rehabilitering og reintegrering skal finne sted i et miljø som fremmer barnets helse, selvrespekt og verdighet.»

4.2.2.2 Europarådets konvensjon om beskyttelse av barn mot seksuell utnytting og seksuelt misbruk

Europarådets konvensjon om beskyttelse av barn mot seksuell utnytting og seksuelt misbruk (Lanzarote-konvensjonen) ble vedtatt av Europarådets ministerkomité 12. juli 2007 og undertegnet av Norge på den europeiske justisministerkonferansen 25. oktober 2007. Ettersom det arbeides med å ratifisere konvensjonen, gir konvensjonen rammer for utformingen av nytt regelverk om avhør av barn som er fornærmet eller annet vitne i straffesaker.

Formålet med konvensjonen er å forebygge og bekjempe seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn, å beskytte rettighetene til barn som er ofre for seksuell utnytting og seksuelt misbruk og å fremme nasjonalt og internasjonalt samarbeid mot seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn. Konvensjonen stiller krav til etterforsking, strafforfølging og prosessuelle regler i saker som gjelder seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn. I konvensjonen er det særlig artikkel 30, 31, 34, 35 og 36 som er relevante. De er i det følgende gjengitt i uoffisiell oversettelse:

Artikkel 30 – Prinsipper

«1. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at etterforskning og strafforfølgning gjennomføres på den måte som er best for barnet, og med respekt for dets rettigheter.

2. Hver part skal anta en beskyttende tilnærming til offeret og påse at etterforskningen og strafforfølgningen ikke forverrer barnets traume og at straffesaken følges opp med bistand der det er på sin plass.

3. Hver part skal påse at etterforskningen og strafforfølgningen prioriteres og gjennomføres uten unødig forsinkelse.

4. Hver part skal påse at de tiltak som får anvendelse etter dette kapittel, ikke berører retten til å forsvare seg og retten til en rettferdig og upartisk rettergang, i samsvar med artikkel 6 i Konvensjon om beskyttelse av menneskerettighetene og de grunnleggende friheter.

5. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige, i samsvar med de grunnleggende prinsipper i sin interne rett, for

å sikre en effektiv etterforskning og strafforfølgning av handlinger fastsatt som straffbare etter denne konvensjon, og tillate bruk av skjulte operasjoner der dette er hensiktsmessig,

å sette etterforskningsenheter eller -avdelinger i stand til å identifisere ofrene for handlinger fastsatt som straffbare etter artikkel 20, blant annet ved å analysere barnepornografisk materiale, som for eksempel fotografier og audiovisuelle opptak som overføres eller gjøres tilgjengelig ved hjelp av informasjons- og kommunikasjonsteknologi.»

Artikkel 31 – Generelle beskyttelsestiltak

«1. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å beskytte ofrenes rettigheter og interesser, herunder deres særlige behov når de opptrer som vitne, på alle stadier av etterforskningen og strafforfølgningen, særlig ved

a. å informere dem om deres rettigheter og hvilke hjelpetiltak som står til rådighet for dem og, med mindre de ikke ønsker slik informasjon, om oppfølgingen av anmeldelsen, siktelsen, den generelle fremdriften i etterforskningen eller rettsforfølgningen, deres rolle og utfallet i saken,

b. å sikre at ofrene og deres familier om nødvendig blir informert, i det minste i tilfeller der de kan være i fare, når den som er straffeforfulgt eller straffedømt blir midlertidig eller endelig løslatt,

c. å gi dem mulighet for, på en måte som er forenlig med de prosessuelle regler i intern rett, å bli hørt, å legge fram bevis og å velge hvordan deres synspunkter, behov og interesser skal legges fram og vurderes, direkte eller gjennom et mellomledd,

d. å gi dem den bistand de trenger, slik at deres rettigheter og interesser kommer fram og blir tatt i betraktning,

e. å skjerme deres privatliv, deres identitet og deres utseende, og ved å treffe tiltak i samsvar med sin interne rett for å hindre spredning til offentligheten av opplysninger som kan føre til at deres identitet blir kjent,

f. å sørge for at de, deres familier og personer som vitner for dem, er i sikkerhet og ikke utsettes for trusler, hevnaksjoner og nye overgrep,

g. å sikre at det ikke er direkte kontakt mellom ofre og overgripere hos politiet og i rettslokalene, med mindre kompetente myndigheter bestemmer noe annet fordi det er til barnets beste, eller når en slik kontakt er nødvendig av hensyn til etterforskningen eller rettsforfølgningen.

2. Hver part skal sørge for at ofrene alt fra sin første kontakt med kompetente myndigheter har tilgang til informasjon om relevante rettslige og administrative skritt.

3. Hver part skal sørge for at ofrene har tilgang til rettshjelp, som er gratis om forholdene tilsier det, når det er mulig for dem å ha status som part i en straffesak.

4. Hver part skal sørge for at retten har mulighet for å oppnevne en egen representant for offeret når han eller hun i henhold til intern rett kan ha status som part i straffesaken, og de som har foreldreansvaret ikke kan representere barnet i saken på grunn av en interessekonflikt mellom dem og offeret.

5. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte, og på de vilkår som er fastsatt i intern rett, gi grupper, stiftelser, sammenslutninger eller statlige eller ikke-statlige organisasjoner mulighet for å gi ofrene hjelp og/eller støtte, dersom de samtykker, under en straffesak om handlinger fastsatt som straffbare etter denne konvensjon.

6. Hver part skal sørge for at informasjon som gis til ofrene i samsvar med bestemmelsene i denne artikkel, blir presentert på en måte som er tilpasset deres alder og modenhet, og på et språk som de kan forstå.»

Artikkel 34 – Etterforskning

«1. Hver part skal treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at personer, enheter eller avdelinger med etterforskningsansvar har spesialkompetanse på å bekjempe seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn, eller at det gis opplæring om dette. Slike enheter eller avdelinger skal ha tilstrekkelige økonomiske ressurser.

2. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at usikkerhet om barnets faktiske alder ikke er til hinder for å innlede strafferettslig etterforskning.»

Artikkel 35 – Avhør av barnet

«1. Hver part skal treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at:

a. barnet avhøres uten unødig forsinkelse etter at forholdene er rapportert til kompetente myndigheter,

b. barnet om nødvendig avhøres i lokaler som er utformet eller tilrettelagt for formålet,

c. barnet avhøres av fagfolk som er opplært til å gjøre dette,

d. det alltid er de samme personer som avhører barnet, om det er mulig og hensiktsmessig,

e. antallet avhør begrenses til et minimum, og finner sted bare i den grad det er nødvendig av hensyn til strafforfølgningen,

f. barnet kan følges av sin rettslige representant, eller eventuelt en voksen etter eget valg, med mindre det foreligger en grunngitt avgjørelse om det motsatte med hensyn til denne person.

2. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at alle avhør av offeret, eller eventuelt vitneavhør av barn, kan tas opp på video, og at slike videoavhør kan godtas som bevis under rettsforhandlingene, i samsvar med bestemmelsene i intern rett.

3. Når offerets alder er ikke er fastslått og det er grunn til å tro at det er et barn, får tiltakene i nr. 1 og 2 anvendelse inntil hans eller hennes alder er bekreftet.»

I Explanatory report punkt 236–239 fremgår det at bestemmelsene er fleksible. Det er for eksempel ikke et krav at bestemmelser om tilrettelagt avhør skal gjelde alle barn opp til 18 år. Selv om antallet avhør skal begrenses, er bestemmelsen heller ikke til hinder for at det tas flere avhør av vitnet.

Artikkel 36 – Domstolsbehandling i straffesaker

«1. Hver part skal, med behørig respekt for reglene om juristers uavhengighet, ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at alle involverte i saken, særlig dommer, aktor og advokater, kan få opplæring om barns rettigheter og seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn.

2. Hver part skal ved lovgivning eller på annen måte treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre, i samsvar med bestemmelsene i intern rett, at:

a. dommeren kan beslutte at rettsmøtet skal gjennomføres uten at publikum er til stede,

b. offeret kan forklare seg i rettssalen uten selv å være til stede, særlig ved hjelp av hensiktsmessig kommunikasjonsteknologi.»

4.2.3 Bestemmelser som verner andre særlig sårbare personer

Konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne (CRPD) ble vedtatt av FNs generalforsamling 13. desember 2006 og ratifisert av Norge 3. juni 2013. Konvensjonen trådte i kraft i Norge 3. juli 2013. Norge er derfor folkerettslig forpliktet til å etterleve konvensjonens bestemmelser.

Konvensjonens hovedformål er å sikre personer med nedsatt funksjonsevne like muligheter til å realisere sine menneskerettigheter som andre, samt å bygge ned hindre som vanskeliggjør dette. Konvensjonen skal bidra til å motvirke diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne.

Konvensjonen fastslår at de alminnelige menneskerettighetene gjelder fullt ut for mennesker med nedsatt funksjonsevne, og skal sikre respekt for de gjeldende sivile, politiske, økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Konvensjonen inneholder også referanse til barnekonvensjonen.

Mennesker med nedsatt funksjonsevne er etter konvensjonens artikkel 1 «bl.a. mennesker som har langvarig fysisk, mental, intellektuell eller sensorisk funksjonsnedsettelse som i samspill med ulike barrierer kan hindre dem i å delta fullt ut og på en effektiv måte i samfunnet, på lik linje med andre». Konvensjonen omfatter altså personer med fysiske funksjonsnedsettelser, og konvensjonen gir således rettigheter til en langt videre personkrets enn den som vil bli omfattet av regelverket om avhør av særlig sårbare fornærmede og vitner.

Følgende bestemmelser i konvensjonen, gjengitt her i uoffisiell oversettelse, er av særlig betydning for regelverk for avhør av særlig sårbare fornærmede og vitner:

Artikkel 3:

«Prinsippene i denne konvensjon skal være:

respekt for menneskers iboende verdighet, individuelle selvstendighet med rett til å treffe egne valg, og uavhengighet,

ikke-diskriminering,

fullgod og effektiv deltakelse og inkludering i samfunnet,

respekt for forskjeller og aksept av mennesker med nedsatt funksjonsevne som en del av det menneskelige mangfold og av menneskeheten,

like muligheter,

tilgjengelighet,

likestilling mellom menn og kvinner,

respekt for utviklingsmulighetene til barn med nedsatt funksjonsevne og respekt for deres rett til å bevare sin identitet.»

Artikkel 7:

«1. Partene skal treffe alle hensiktsmessige tiltak for å sikre at barn med nedsatt funksjonsevne kan nyte alle menneskerettigheter og grunnleggende friheter fullt ut og på lik linje med andre barn.

2. Ved alle handlinger som berører barn med nedsatt funksjonsevne, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.

3. Partene skal sikre at barn med nedsatt funksjonsevne har rett til fritt å gi uttrykk for sine synspunkter i alle forhold som berører dem, og at deres synspunkter tillegges behørig vekt i samsvar med barnas alder og modenhet, på lik linje med andre barn, og at de har krav på hjelp tilpasset deres nedsatte funksjonsevne og alder for å kunne utøve denne rettigheten.»

Artikkel 13:

«1. Partene skal sikre at mennesker med nedsatt funksjonsevne har effektiv tilgang til rettssystemet på lik linje med andre, blant annet ved tilrettelegging av prosedyrer og tilrettelegging i forhold til alder, slik at de lettere kan fungere effektivt som direkte og indirekte deltakere, herunder som vitner, i alle ledd i saksgangen, også under etterforskning og på andre forberedende stadier.

2. For å bidra til å sikre effektiv tilgang til rettssystemet for mennesker med nedsatt funksjonsevne, skal partene fremme passende opplæring for dem som arbeider innenfor rettspleien, herunder politi og fengselsansatte.»

Artikkel 16:

«1. Partene skal treffe alle egnede lovgivningsmessige, administrative, sosiale, opplæringsmessige og andre hensiktsmessige tiltak for å beskytte mennesker med nedsatt funksjonsevne mot alle former for utnytting, vold og misbruk, både i og utenfor hjemmet, herunder kjønnsbasert utnytting, vold og misbruk.

2. Partene skal også treffe alle hensiktsmessige tiltak for å forhindre alle former for utnytting, vold og misbruk, blant annet ved å sørge for hensiktsmessig hjelp og støtte, tilpasset kjønn og alder, til personer med nedsatt funksjonsevne og deres famil[i]er og omsorgspersoner, herunder ved å gi informasjon og opplæring om hvordan utnytting, vold og misbruk kan unngås, oppdages og innrapporteres. Partene skal sikre at vernetjenestene tar hensyn til alder, kjønn og nedsatt funksjonsevne. […]

5. Partene skal vedta effektiv lovgivning og politikk, herunder lovgivning og politikk som fokuserer på kvinner og barn, for å sikre at tilfeller av utnytting av og vold og misbruk mot mennesker med nedsatt funksjonsevne oppdages, etterforskes og, når det er hensiktsmessig, straffeforfølges.»

4.2.4 Bestemmelser som verner siktede

Siktedes rettigheter er ivaretatt av EMK og SP. Det er særlig EMK artikkel 6 og SP artikkel 14 som er relevant for regelverk om avhør av barn og andre særlige sårbare fornærmede vitner. EMK artikkel 6 lyder:

Artikkel 6. Retten til en rettferdig rettergang

«1. For å få avgjort sine borgerlige rettigheter og plikter eller en straffesiktelse mot seg, har enhver rett til en rettferdig og offentlig rettergang innen rimelig tid ved en uavhengig og upartisk domstol opprettet ved lov. Dommen skal avsies offentlig, men pressen og offentligheten kan bli utelukket fra hele eller deler av rettsforhandlingene av hensyn til moralen, den offentlige orden eller den nasjonale sikkerhet i et demokratisk samfunn, når hensynet til ungdom eller partenes privatliv krever det, eller i den utstrekning det etter rettens mening er strengt nødvendig under spesielle omstendigheter der offentlighet ville skade rettferdighetens interesser.

2. Enhver som blir siktet for en straffbar handling, skal antas uskyldig inntil skyld er bevist etter loven.

3. Enhver som blir siktet for en straffbar handling, skal ha følgende minsterettigheter:

a. å bli underrettet straks, i et språk han forstår og i enkeltheter, om innholdet i og grunnen til siktelsen mot ham;

b. å få tilstrekkelig tid og muligheter til å forberede sitt forsvar;

c. å forsvare seg personlig eller med rettslig bistand etter eget valg eller, dersom han ikke har tilstrekkelige midler til å betale for rettslig bistand, å motta den vederlagsfritt når dette kreves i rettferdighetens interesse;

d. å avhøre eller la avhøre vitner som blir ført mot ham, og få innkalt og avhørt vitner på hans vegne under samme vilkår som vitner ført mot ham;

e. å ha vederlagsfri bistand av en tolk hvis han ikke kan forstå eller tale det språk som blir brukt i retten.»

SP artikkel 14 har en lignende bestemmelse:

«1. Alle skal være like for domstolene. Enhver har ved behandlingen av en siktelse mot ham for en straffbar handling eller av spørsmål om hans rettigheter og forpliktelser i et tvistemål, rett til upartisk og offentlig rettergang ved en kompetent, uavhengig og upartisk domstol som er opprettet i henhold til lov. Pressen og offentligheten kan utelukkes fra hele eller en del av rettergangen av hensyn til sedelighet, den offentlige orden (ordre public), eller den nasjonale sikkerhet i et demokratisk samfunn, eller hvis hensynet til partenes privatliv krever det, eller i den utstrekning retten finner det strengt nødvendig når offentlighet på grunn av ekstraordinære forhold vil skade rettferdighetens interesser; dog skal enhver dom i en straffesak eller i et tvistemål offentliggjøres med mindre hensynet til mindreårige krever at dette ikke skjer, eller rettergangen gjelder ekteskapssaker eller saker om foreldremyndighet eller vergemål for barn.

2. Enhver som er siktet for en straffbar handling skal anses uskyldig inntil hans skyld er bevist etter loven.

3. Enhver har ved behandlingen av en siktelse mot ham for en straffbar handling, rett til følgende minimumsgarantier, uten forskjellsbehandling:

a. Å bli underrettet omgående, utførlig og på et språk som han forstår om innholdet av og grunnen til siktelsen mot ham.

b. Å få tilstrekkelig tid og anledning til å forberede sitt forsvar og til å rådføre seg med en forsvarer som han selv har valgt.

c. Å få sin sak pådømt uten unødig opphold.

d. Å være tilstede i retten, og å forsvare seg personlig eller ved en forsvarer han selv har valgt; å bli underrettet om sin rett til dette dersom han ikke har forsvarer, og, hvis rettferdshensyn krever det, å få oppnevnt en forsvarer; og da uten omkostninger for ham selv dersom han ikke har tilstrekkelige midler.

e. Å avhøre eller få avhørt vitner som føres mot ham og å innkalle og avhøre egne vitner på de samme betingelser som de vitner som føres mot ham.

f. Å få gratis bistand av tolk, dersom han ikke forstår eller taler det språk som brukes i retten.

g. Ikke å bli tvunget til å vitne mot seg selv eller til å erkjenne seg skyldig.

4. I saker mot unge mennesker skal rettergangen avpasses hensynet til vedkommendes alder og ønskeligheten av å fremme deres rehabilitering.

5. Enhver som er domfelt for en forbrytelse skal ha rett til å få domfellelsen og straffutmålingen overprøvet av en høyere instans i overensstemmelse med lov.

6. Når noen er blitt dømt for en straffbar handling ved endelig dom og når dommen senere er blitt omgjort eller han er blitt benådet på grunn av en ny eller nyoppdaget omstendighet, som på avgjørende måte viser at dommen var feilaktig, skal den som har måttet utstå straff som følge av en slik dom, ha erstatning i overensstemmelse med lov, med mindre det bevises at det helt eller delvis skyldes ham selv at sakens fakta ikke ble kjent i tide.

7. Ingen skal kunne tiltales eller straffes på ny for en lovovertredelse som han allerede er blitt endelig dømt eller frifunnet for i overensstemmelse med loven og rettergangsordningen i det enkelte land.»

EMK artikkel 6 og SP artikkel 14 gir den som er siktet for en straffbar handling rett til en rettferdig rettergang («fair trial») i avgjørelsen av siktelsen mot ham. «Fair trial» er et generelt og overordnet prinsipp for rettergangen. Hvilke konkrete krav som kan utledes av prinsippet er blitt utdypet gjennom praksis, særlig fra EMD. EMD har lagt til grunn en helhetsvurdering når den har tatt stilling til om rettergangen har vært rettferdig. Et isolert brudd på enkelte sider av prinsippet kan således oppveies av andre forhold. Dette innebærer også at enkelte av de opplistede minimumsrettighetene i EMK artikkel 6 nr 3 i visse tilfeller kan tolkes innskrenkende.

Departementet legger til grunn at vurderingen etter SP og EMK i all hovedsak er sammenfallende, og at SP ikke gir et vern utover det som følger av de tilsvarende bestemmelser i EMK. Vurderingen i proposisjonen vil derfor konsentrere seg om EMK.

5 Reglenes anvendelsesområde

5.1 Gjeldende rett

Ved avhør av et vitne under 16 år eller et vitne med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonssvikt i sak om forbrytelse eller forseelse mot sedelighet, skal dommeren ta imot forklaringen i et dommeravhør når han finner det ønskelig av hensyn til vitnet eller av andre grunner, jf. straffeprosessloven § 239 første ledd. Videoopptak av dommeravhør av vitner under 16 år skal tre i stedet for personlig forklaring når ikke retten av særlige grunner finner at vitnet bør gi forklaring under hovedforhandlingen, jf. straffeprosessloven § 298 første ledd første punktum. Det kan også gjøres om vitnet er psykisk utviklingshemmet eller har tilsvarende funksjonssvikt. Samme fremgangsmåte kan benyttes i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det, jf. § 239 andre ledd og § 298 andre ledd.

Aldersgrensen i straffeprosessloven § 239 har blitt endret flere ganger og ble hevet fra 14 til 16 år i 2008, jf. Besl. O. nr. 42 (2007–2008), Innst. O. nr. 27 (2007–2008) og Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) om lov om endringer i straffeprosessloven mv. (styrket stilling for fornærmede og etterlatte) punkt 9.5.1.1.

Adgangen til å ta dommeravhør av vitner med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonssvikt og benytte avhørene som bevis under hovedforhandlingen ble innført ved lovendring i 1994, jf. Besl. O. nr. 55 (1993–94), Innst. O. nr. 39 (1993–1994) og Ot.prp. nr. 33 (1993–94) om lov om endringer i straffeprosessloven mv. (styrking av kriminalitetsofres stilling). Lovendringen ble begrunnet både ut fra hensynet til en skånsom strafferettslig behandling av vitnet og hensynet til rettssikkerheten for de involverte parter. Begrepet «tilsvarende funksjonssvikt» ble tatt inn i loven etter forslag fra Helsedirektoratet, som i sin høringsuttalelse pekte på at det også kan være ønskelig at vitner med andre skader og medisinske tilstander enn psykisk utviklingshemming avhøres utenfor rettsmøtet. Helsedirektoratet viste til at begrepet psykisk utviklingshemming ikke omfatter personer som har intelligenssvikt og medfølgende funksjonsvansker som følge av skade eller sykdom oppstått etter at personen har oppnådd et normalt funksjonsnivå. I forarbeidene understreket departementet at man ikke automatisk skal ta dommeravhør når vitnet er psykisk utviklingshemmet eller har tilsvarende funksjonssvikt. Departementet uttalte at det må foretas en konkret vurdering, hvor det tas hensyn til om vitnets språkforståelse og evne til verbal kommunikasjon tilsier at bruk av dommeravhør er den beste løsningen. Det innebærer at det i ovennevnte sakstyper i praksis alltid tas dommeravhør av barn, mens det ikke nødvendigvis tas dommeravhør når psykisk utviklingshemmede eller andre med tilsvarende funksjonssvikt avhøres.

I tillegg til at det tas dommeravhør i sedelighetssaker, tas det, med hjemmel i § 239 andre ledd, i praksis dommeravhør i drapssaker og familievoldssaker, og av og til også i andre voldssaker. Dommeravhør har dessuten blitt benyttet i ranssaker og ved kjønnslemlestelse. Politiet er tilbakeholdne med å avhøre barn i mindre alvorlige straffesaker eller dersom det er lite trolig at barnet er et vitne av stor betydning for sakens oppklaring. Det samme gjelder særlig sårbare voksne.

Det er barnets alder på et hvert stadium i saken som avgjør hvordan det skal avhøres. Fyller barnet 16 år før hovedforhandling, skal det i utgangspunktet vitne under hovedforhandlingen. Det gjelder selv om det har blitt avhørt ved dommeravhør og selv om det ikke har måttet vitne under hovedforhandling tidligere i saken. Retten har etter straffeprosessloven § 298 første ledd første punktum adgang til å beslutte at barn under 16 år skal vitne under hovedforhandlingen i saker som gjelder seksuelle overgrep, men dette skjer i praksis svært sjelden. Det samme gjelder psykisk utviklingshemmede og andre det er tatt dommeravhør av. Barn mellom 14 og 16 år og særlig sårbare voksne kan forklare seg under hovedforhandlingen hvis de ønsker det, jf. Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) punkt 9.5.1.1.

5.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen foreslår at aldersgrensen for bruk av avhørsmodellen senkes fra 16 til 15 år, men at det skal være alder ved første avhør som avgjør om barnet må vitne under hovedforhandlingen. Om forslaget om å senke aldersgrensen til 15 år skriver de i punkt 5.3.2:

«I tillegg til å vurdere hvilken aldersgrense som skal gjelde, har arbeidsgruppen hatt et ønske om en samordning av regelverket. Den nye vergemålsloven gir mulighet for personer over 15 år til selv å utøve prosessuelle rettigheter. Det er sammenfallende med den strafferettslige lavalder, jf. straffeloven § 46. En forenkling av regelverket fordrer samordning av så mange aldersgrenser som mulig. […] I praksis vil det medføre en relativt liten tilpasning av aldersgrensen all den tid svært mange i gruppen mellom 15 og 16 år likevel må møte som vitne i en eventuell hovedforhandling fordi de fyller 16 år før hovedforhandlingen.»

Arbeidsgruppen foreslår at reglene for avhør av barn i all hovedsak gjøres gjeldende også for avhør av psykisk utviklingshemmede. Arbeidsgruppen viser til at erfaringene fra både Norge og Sverige viser at psykisk utviklingshemmede langt på vei trenger den samme tilretteleggingen som barn, og at de har et like stort behov for å slippe å møte i retten. Samtidig peker arbeidsgruppen på at psykisk utviklingshemmede er en svært uensartet gruppe med varierende kognitive evner og funksjonsnivå, og at det ikke er alle psykisk utviklingshemmede i alle saker det er rimelig å frita fra plikten til å forklare seg under hovedforhandlingen, jf. punkt 5.3.3.

Arbeidsgruppen foreslår at det for å sikre forklaringen skal tas videoopptak av avhør av psykisk utviklingshemmede, men at avgjørelsen av om vitnet må møte under hovedforhandlingen skal treffes av retten etter anmodning fra påtalemyndigheten. Om forslaget skriver arbeidsgruppen i punkt 5.3.3:

«I en del tilfeller vil sakens omfang innledningsvis være uklart. Det samme vil kunne gjelde graden av psykisk utviklingshemming. For å sikre at psykisk utviklingshemmede kan få slippe å møte i retten der det er grunnlag for det, bør det gis en regel om at politiet ved mistanke om psykisk utviklingshemming alltid skal ta avhør på video, så fremt vitnet ikke motsetter seg det. En slik ordning medfører at man også i tvilstilfellene har mulighet for å endre fremgangsmåte dersom man vurderer feil. Det vil også være en god løsning i tilfeller hvor det haster med første avhør.»

I arbeidsgruppens forslag til ny straffeprosesslov § 239 og § 298 likestilles psykisk utviklingshemmede og andre med tilsvarende funksjonssvikt. I utkast til forskrift § 2 legger arbeidsgruppen imidlertid til grunn at psykisk utviklingshemmede i likhet med barn skal avhøres ved tilrettelagt avhør i bestemte saker, mens personer med tilsvarende funksjonssvikt kan avhøres ved tilrettelagt avhør.

For å avgrense hvilke typer straffesaker avhørsmodellen skal benyttes i, foreslår arbeidsgruppen i punkt 5.2 å knytte anvendelsesområdet opp mot retten til bistandsadvokat. I tillegg foreslår arbeidsgruppen at retten til bistandsadvokat utvides til også å gjelde saker etter straffeloven 1902 §§ 227 – 229 (trusler, legemsfornærmelse og legemsbeskadigelse) der handlingen har skjedd på bopel eller antas begått av noen vedkommende har et særlig tillitsforhold til.

Arbeidsgruppen fremhever at forslaget om at det skal være alder ved første avhør som avgjør om vitnet må forklare seg personlig under hovedforhandling vil gi langt bedre forutberegnelighet for barnet enn om alder på et hvert stadium av saken skal være avgjørende, jf. punkt 5.3.2. Arbeidsgruppen foreslår imidlertid et unntak fra regelen og skriver:

«I særlige tilfeller må retten eller partene også kunne kreve at vedkommende møter som vitne i hovedforhandlingen, selv om avhøret ble gjennomført før vitnet fylte 15 år. Et praktisk tilfelle er der det av ulike årsaker går svært lang til fra avhøret til hovedforhandlingen, slik at vitnet er godt voksen når saken skal avgjøres. Behovet for beskyttelse vil her sannsynligvis være mindre.»

5.3 Høringsinstansenes syn

Agder lagmannsrett og Nedre Telemark tingrett, Hordaland tingrett, Riksadvokaten og Nordland Statsadvokatembeter støtter arbeidsgruppens forslag om å senke aldersgrensen for avhør fra 16 til 15 år. Riksadvokaten skriver:

«Aldersgrensen for dommeravhøret har vært endret flere ganger. Da den i 2008 ble hevet fra 14 til 16 år, ble hensynet til siktedes rettigheter i liten grad berørt. Hovedbegrunnelsen ved utvidelse av ordningen var at det kunne føre til ytterligere traumatisering av alvorlige skadevirkninger for unge i denne aldersgruppen å møte i retten. Riksadvokaten er ikke kjent med nyere forskning eller undersøkelser som støtter opp om at det virkelig er slik. Med den kunnskap som i dag finnes om skadevirkninger av seksuelle og grove fysiske overgrep har en tillit til at dommeren under den ordinære rettergang bør være i stand til å gjennomføre avhøret og styre eksaminasjonen på en hensynsfull og respektfull måte. Riksadvokaten er derfor enig i forslaget om at aldersgrensen for den nye avhørsmodellen senkes til 15 år. Spørsmålet om ytterligere reduksjon til 14 år, lar en ligge i denne omgangen.»

Flertallet av høringsinstansene er skeptiske til forslaget om å senke aldersgrensen til 15 år. Det gjelder blant annet Politidirektoratet, Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo, Vestoppland politidistrikt, Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Barneombudet, Redd Barna og Unicef Norge. Mange mener aldergrensen bør forbli 16 år. Enkelte mener den bør heves til 18 år og viser til at barnekonvensjonen gjelder for alle barn opp til 18 år. Mange av høringsinstansene etterlyser en vurdering av spørsmålet opp mot barnekonvensjonens bestemmelser. Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo skriver i sin felles høringsuttalelse:

«SBO er med sitt barnefaglige perspektiv uenig i forslaget om å senke aldersgrensen og mener det er viktig å beskytte barnet/ den unge fra de tilleggsbelastninger det er å måtte forklare seg i hovedforhandlingen. SBO mener derfor at ordningen ideelt sett burde omfatte alle under 18 år, men i alle fall bør beholdes for barn under 16 år. […] En 15-åring kan normalt gjøre rede for aktuelle spørsmål i et avhør, men kognitivt er de ikke utviklet som en voksen og trenger derfor en spesielt tilpasset avhørsmetode.»

Barneombudet skriver:

«Barneombodet støttar at det er alderstidspunktet for det fyrste avhøyret som er avgjerande. Vi er likevel skeptiske til at aldersgrensa blir senka. Også 15-, 16- og 17-åringar utsette for krenkingar kan vere svært sårbare. Prinsipalt ønskjer derfor Barneombudet at aldersgrensa blir hevd til 18 år. Subsidiært vil vi behalde dagens aldersgrense.

AG grunngir å senke aldersgrensa til 15 år med at det er positivt å samordne så mange aldersgrenser som mogeleg. Barneombodet ser poenget med å samordne aldersgrenser, men meiner andre omsyn må vege tyngre her. Vi saknar ei nærmare grunngiving frå AG på kvifor 15 år er riktig aldersgrense ut frå eit utviklingsperspektiv.

Vi minner om at barnekonvensjonen sine reglar om vern og tilrettelegging gjeld alle barn under 18 år. Det er ikkje berre sjølve avhøyret som vil vere meir tilrettelagt for barn i ein avhøyrsmodell utanfor retten. Oppfølginga før og etter avhøyret er langt betre enn den ein får dersom ein møter som vitne i retten. Dette er ikkje minst viktig der det er snakk om krenkingar frå nære familiemedlemer eller der ein kan gå ut frå at familien ikkje sjølv har ressursar til å hjelpe barnet å få hjelp. Barnekonvensjonen artikkel 3 om barnet sin beste skal vere førande ved val av avhøyrsmodell. Det betyr etter vår vurdering at alle under 18 år bør få tilbod om avhøyr etter forskrifta som er foreslått. Ei systematisk forskjellsbehandling der eldre barn får eit dårlegare tilbod kan innebere aldersdiskriminering i strid med barnekonvensjonen artikkel 2. Ei forskjellbehandling kan berre aksepterast dersom den er sakleg og rimeleg. Barneombodet meiner det er tungtvegande omsyn som taler for at barn i aldersgruppa 15–18 år bør få høve til å bli avhøyrt etter ein tilpassa modell utanfor retten.»

De aller fleste høringsinstansene som har uttalt seg om vitner med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonssvikt støtter arbeidsgruppens forslag om at ordningen for avhør av barn også skal omfatte disse særlig sårbare voksne vitnene. Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Behovet for å likestille barn og psykisk utviklingshemmede er begrunnet i forskning som viser at begge grupper er svært påvirkelige, har redusert kognitiv kapasitet og har underutviklede kommunikasjonsevner (mangler ord og begreper). Det må derfor være et minimum at alle avhør av psykisk utviklingshemmede tas opp på lyd og bilde for å kunne etterprøve hvordan informasjon kommer frem i avhøret, hvilke spørsmål som stilles og ikke minst den non-verbale kommunikasjonen.»

Riksadvokaten er også enig i at det ved avhør av psykisk utviklingshemmede eller andre med funksjonsnedsettelse kan forekomme tilfeller hvor hensynet til fornærmede selv, eller til sakens opplysning, taler for at fornærmede slipper å møte i retten, men uttaler at det må være rent unntaksvis og basert på en streng vurdering. Riksadvokaten peker på at det for denne gruppen ikke primært er den personlige belastningen som begrunner den spesielt tilrettelagte avhørsformen. Det sentrale elementet i hvordan beviset skal føres, er muligheten for å kommunisere med vitnet i retten.

Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet mener det vil være uheldig å definere målgruppen for regelverket kun utfra en gitt diagnose. De uttaler at en for snever forståelse av målgruppen vil føre til at rettssikkerheten for sårbare voksne med samme behov som psykisk utviklingshemmede blir svekket. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet foreslår at man i regelverket bruker betegnelsen «sårbare personer» eller «andre med tilsvarende funksjonsnedsettelse», i stedet for «andre med tilsvarende funksjonssvikt». De skriver:

«Betegnelsen «svikt» er et negativt individrettet begrep som relaterer seg til en mer stringent medisinsk forståelsesmodell. Betegnelsen «nedsettelse» er et mer nøytralt ord og er det som blant annet brukes i stortingsmeldinger, og lignende»

Selv om høringsinstansene i prinsippet støtter arbeidsgruppens forslag, er det flere som peker på at det er særskilte problemstillinger som berører vitner med psykisk utviklingshemming og tilsvarende funksjonssvikt som ikke gjør seg gjeldende ved avhør av barn. Likestillings- og diskrimineringsombudet gir uttrykk for en generell bekymring knyttet til hvorvidt endringene som foreslås er tilstrekkelige for å sikre lik grad av rettslig trygghet for utviklingshemmede som for resten av befolkningen. Norsk Forbund for Utviklingshemmede uttaler:

«Manglende forslag til målrettet styrking av utviklingshemmedes rettssikkerhet er en stor svakhet ved rapporten.»

Når det gjelder arbeidsgruppens forslag om hvilke straffesaker avhørsmodellen skal benyttes i, er de fleste av høringsinstansene positive til forslaget om å utvide retten til bistandsadvokat, men mange er skeptiske til at avhørsmodellens anvendelsesområde knyttes til retten til bistandsadvokat. Oslo tingrett og Riksadvokaten er også kritiske til forslaget om å utvide retten til bistandsadvokat. Oslo tingrett skriver:

«Oslo tingrett mener det er uheldig at avgjørende for hvem som skal avhøres etter forskriften er om vedkommende er fornærmet eller sentralt vitne i saker som gir rett til bistandsadvokat. I den forbindelse minner vi om at etterlatte i drapssaker ikke har en ubetinget rett til å få oppnevnt bistandsadvokat hvis avdøde var over 18 år, jf. straffeprosessloven § 107 a annet ledd. Fornærmede som er utsatt for drapsforsøk har heller ikke en ubetinget rett til bistandsadvokat i henhold til straffeprosessloven § 107 a tredje ledd. Slik vilkåret nå er utformet, er det altså ikke noe krav om at eksempelvis en 12 åring som er utsatt for et drapsforsøk eller er et sentralt vitne i en drapssak, skal avhøres etter reglene i forskriften.

I tillegg kommer at det ser ut som vilkåret om at forskriften skal gjelde saker som gir rett til bistandsadvokat, har ført til at man foreslår å utvide ordningen med bistandsadvokat i disse sakene. Vi viser til vår kommentar til forslaget til ny § 107 a første ledd bokstav d.

Oslo tingrett foreslår at man i stedet knytter kravet om avhør etter forskriften til noen type lovbrudd. Særlig aktuelt vil være straffebestemmelser som gjelder vold i nære relasjoner og seksuallovbrudd. I tillegg kan man fastsette at det samme skal gjelde i voldssaker med en strafferamme over et vist nivå.»

Riksadvokaten uttaler:

«I utvalgets forslag koples den særlige avhørsmodellen direkte sammen med retten til bistandsadvokat. Etter riksadvokatens syn er det en mindre heldig løsning.

Riksadvokaten har ikke merknader til at familievold (straffeloven § 219) likestilles med seksualforbrytelser. En har heller ikke tungtveiende innvendinger mot at ordningen utvides til overtredelser av straffeloven § 227-229 når «handlingen har skjedd på bopel eller antas begått av noen vedkommende har et særlig tillitsforhold til». Det en setter spørsmålstegn ved er om de hensyn som ligger til grunn for de foreslåtte avhørsreglene bør gjelde tilsvarende og automatisk overføres til behovet for, og retten til, bistandsadvokat. Den sistnevnte gruppen (straffeloven § 227-229) er sammensatt og vil omfatte også mindre alvorlige enkelthendelser, som verken i alvor eller konsekvens kan sammenlignes med de sakstypene som oppregnes i straffeprosessloven § 107 første ledd bokstav a-c. Selvsagt kan det også utenfor disse tilfellene, være situasjoner der det individuelle behovet for bistandsadvokat kan være like stort som ved alvorlige integritetskrenkelser. Etter riksadvokatens oppfatning bør det da løses gjennom den skjønnsmessige adgangen retten har til å oppnevne bistandsadvokat også utenfor de tilfellene som er regulert i loven, jf. straffeprosessloven § 107 tredje ledd.»

Norsk Krisesenterforbund skriver:

«Vi støtter arbeidsgruppens forslag om hvilke grupper som skal omfattes av tilrettelagt avhørsmodell, inkludert forslaget om utvidelse av rett til bistandsadvokat til også å omfatte overtredelser av straffeloven §§ 227 – 229. Vi er videre svært glade for at familievoldssaker sidestilles med sedelighetssaker. Saker der barn utsettes for vold, direkte eller indirekte, har mange likhetstrekk med sedelighetssaker der overgrep forekommer i nær familie. Nærhet til voldsutøver samt skam og skyld knyttet til voldssituasjonen gjør det vanskelig for barn å fortelle. Norsk Krisesenterforbund er derfor svært fornøyd med at denne gruppen sikres den samme tilrettelagte avhørssituasjonen som barn utsatt for seksuelle overgrep.»

De aller fleste av høringsinstansene mener at alder ved første avhør bør være avgjørende for om barnet må vitne under hovedforhandlingen. Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Et sentralt hensyn bak ordningen med dommeravhør er at barnet skal kunne legge bak seg saken, og slippe den belastning en langvarig etterforsking og iretteføring kan medføre, herunder belastningen ved å forklare seg i retten. Det er i dette perspektivet et problem i dag at en del barn under 16 år avhøres ved dommeravhør, men likevel må forklare seg i retten fordi barnet fyller 16 år før hovedforhandlingen gjennomføres. Forslaget vil derfor gi barnet større trygghet og forutsigbarhet, uavhengig av hvor lang tid etterforskingen tar, og uavhengig av eventuell tidsforløp ved anke til lagmannsretten.»

Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo kommenterer også arbeidsgruppens forslag om en unntaksregel og skriver:

«Vår erfaring er at det i en del saker om serieovergripere kan gå flere år før politiet får nok informasjon om en mistenkt til at tiltale blir aktuelt. I saker som ofte er uten tekniske spor eller vitner, er det ofte ikke tilstrekkelig informasjon til at den enkelte fornærmedes forklaring kan legges til grunn utover enhver rimelig tvil. Den enkelte sak vil da kunne bli henlagt etter bevisets stilling. Over noen år kan dette bildet endre seg, ved at stadig flere fornærmede anmelder samme mistenkte og at et handlingsmønster hos mistenkte blir synlig for politiet. Forklaringene fra ulike fornærmede vil gjensidig kunne styrke hverandre, og føre til at det samlet blir grunnlag for en tiltale. Også foreldede saker vil kunne bidra til å kaste lys over mistenktes handlemønster. I slike saker vil dommeravhørene kunne være gjennomført opptil flere tiår tilbake i tid, og vitnet vil kunne være godt voksen når en hovedforhandling blir aktuell. Spørsmålet er om påtalemyndigheten eller forsvarer skal være avskåret fra å føre vitnet for retten også i slike tilfeller. […] Strpl. § 298 gir i dag retten mulighet til å beslutte – når særlige grunner foreligger – at et vitne må forklare seg under hovedforhandlingen selv om det har forklart seg i dommeravhør. Etter det vi kjenner til brukes denne adgangen lite i praksis, og den fremstår som en snever unntaksregel. I enkelte tilfeller vil adgangen imidlertid kunne være en viktig sikkerhetsventil. Arbeidsgruppens forslag om å beholde denne adgangen fremstår som en rimelig balanse mellom motstridende hensyn.»

5.4 Departementets vurdering

Departementet mener at det ikke er grunnlag for å endre aldersgrensen for avhør og foreslår at det alltid skal tas tilrettelagt avhør av barn under 16 år i saker som gjelder seksuallovbrudd (straffeloven kapittel 26), kjønnslemlestelse (§ 284), mishandling i nære relasjoner (§ 282), drap (§ 275) eller kroppsskade (§ 273). Departementet foreslår videre at tilrettelagt avhør skal kunne benyttes ved avhør av vitner under 16 år i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det. Det samme skal gjelde ved avhør av vitner mellom 16 og 18 år som avhøres som fornærmet i sak som gjelder incest (§ 312), søskenincest (§ 313) eller seksuell omgang med andre nærstående (§ 314). Saker som gjelder forsøk omfattes på lik linje med fullbyrdet overtredelse. Tilrettelagt avhør skal også benyttes dersom det er tvil om barnet er under henholdsvis 16 eller 18 år. Departementet foreslår at reglene om tilrettelagte avhør skal få tilsvarende anvendelse ved avhør av personer med psykisk utviklingshemming og personer med annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelegging når de skal avhøres. Tilrettelagt avhør skal også benyttes dersom det er tvil om vitnets funksjonsnivå.

Både Grunnloven § 104, barnekonvensjonen og Lanzarote-konvensjonen gjelder for barn opp til 18 år, jf. barnekonvensjonen artikkel 1 og Lanzarote-konvensjonen artikkel 3. Det innebærer at det skal tas spesielle hensyn til barn helt til de er 18 år. Tiltakene kan imidlertid tilpasses barnets alder. Etter Grunnloven § 104 andre ledd og barnekonvensjonen artikkel 3 skal barnets beste være et grunnleggende hensyn i avgjørelser som berører barnet. Lanzarote-konvensjonen gjelder for saker som gjelder seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn. Etter artikkel 30 skal landene treffe de tiltak som er nødvendige for å sikre at etterforsking og strafforfølging gjennomføres på den måte som er best for barnet, og med respekt for dets rettigheter. Videre skal landene påse at etterforskingen og strafforfølgingen ikke forverrer barnets traume og at straffesaken følges opp med bistand der det er på sin plass. Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 og 36 gir regler om hvordan barn som er vitne i straffesaker bør avhøres. Etter artikkel 35 nr 2 bør statene sørge for at det blir tatt videoopptak av avhørene slik at opptakene kan benyttes som bevis i straffesaken. Bestemmelsene er imidlertid ikke absolutte, og statene er ikke forpliktet til å gi regler om at videoopptak skal tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandling anvendelse i alle saker der barn under 18 år avhøres om seksuelle overgrep. Reglenes anvendelsesområde kan bero på barnets alder, jf. Explanatoy report punkt 239.

Spørsmålet om hvorvidt det skal tas tilrettelagt avhør av barn, må også veies opp mot siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6. Utgangspunktet etter disse bestemmelsene, det kontradiktoriske prinsipp og bevisumiddelbarhetsprinsippet er at siktede skal kunne eksaminere vitnet under hovedforhandlingen. Om det tas tilrettelagt avhør av vitnet og videoopptak av avhøret benyttes i stedet for vitnets personlige forklaring under hovedforhandlingen, innebærer det en innskrenking av denne retten. EMD har imidlertid lagt til grunn at hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter EMK artikkel 6 må veies opp mot vitnets rett til respekt for privatliv etter EMK artikkel 8. Det innebærer at EMK artikkel 6 nr 3 (d) om retten til å avhøre vitner kan tolkes innskrenkende når hensynet til vitnet tilsier det. Det gjelder særlig ved seksuelle overgrep og der vitnet er et barn, jf. punkt 6.4.6.

Å angi en aldersgrense for bruk av tilrettelagte avhør er krevende. Barn utvikler seg ulikt, og det varierer hvor sårbare de er. I motsetning til arbeidsgruppen, kan ikke departementet se at den kriminelle lavalder er særlig relevant for fastsettelsen av aldersgrensen. Vurderingen blir en annen der spørsmålet er når man skal verne et offer eller vitne, enn om spørsmålet er når man skal stå til rette for kriminelle handlinger. Departementet er enig med arbeidsgruppen i at det hadde vært ønskelig med en samordning av aldersgrensene i lovverket, men etter departementets syn kan heller ikke det være avgjørende for valg av aldersgrense for tilrettelagte avhør. Arbeidsgruppen fremhever at det å sette ned aldersgrensen til 15 år i praksis ikke vil innebære så store endringer når de samtidig foreslår at det i utgangspunktet skal være aldersgrensen for første avhør som avgjør om barnet må vitne under hovedforhandlingen. Departementet er enig i at det innebærer at en senking av aldersgrensen ikke ville fått like store konsekvenser som det umiddelbart ser ut til. Etterforskingen i saker der barn er fornærmet eller vitner skal imidlertid prioriteres høyt, og det er et mål at tiden fra avhør til hovedforhandling skal bli kortere. Da vil det å sette aldersgrensen ned fra 16 til 15 år få større virkning. Departementet mener derfor at det å sette ned aldersgrensen fra 16 til 15 år vil innebære at 15-åringer oftere vil måtte forklare seg personlig under hovedforhandlingen.

Departementet deler ikke Riksadvokatens syn om at dommeren under den ordinære rettergang bør være i stand til å gjennomføre avhøret og styre eksaminasjonen på en så hensynsfull og respektfull måte at det bør gi grunnlag for å sette ned aldersgrensen for avhør. Tilrettelagt avhør og avspilling av videoopptak av avhøret under hovedforhandling vil være mer skånsomt for barnet både fordi det kan avhøres i et barnehus i stedet for i retten og fordi det på et tidligere tidspunkt lettere kan legge saken bak seg. Når ansatte i politi og barnehus, som arbeider med disse vitnene hver dag, og Barneombudet med sin spesialkompetanse på barn, mener at også de mellom 15 og 16 år har behov for en slik tilrettelegging, og det samtidig er mulig å sikre siktede en rettferdig rettergang, jf. punkt 6.4.5 og 6.4.6, har departementet kommet til at det ikke er grunnlag for å senke aldersgrensen. Departementet viser til at aldersgrensen ble hevet fra 14 til 16 år i 2008 og mener at argumentene er de samme i dag. Det vises til drøftelsene i forarbeidene. Fra NOU 2006: 10 Fornærmede i straffeprosessen – nytt perspektiv og nye rettigheter punkt 9.5.6 gjengis:

«Utvalget mener at aldersgrensen på 14 år er for lav, og foreslår at den heves til 16 år, se forslag til endring av straffeprosessloven § 234 annet ledd første punktum og § 239 første ledd første punktum. Denne aldersgrensen var også opprinnelig foreslått av Straffeprosesslovkomiteen. Departementet begrunnet i 1979 aldersgrensen på 14 år med at personer mellom 14 og 16 år «i dag gjennomgående [er] så utviklet at de bør kunne avhøres i rettsmøte». Siden straffeprosessloven ble vedtatt i 1981 har man fått bedre kunnskap om de alvorlige skadevirkningene ved seksuelle overgrep mot barn og unge. Barn og unge som har vært utsatt for slike forbrytelser er ofte traumatiserte og sårbare. Det er viktig at de så snart som mulig kan legge overgrepene bak seg og komme videre i livet. Det kan gå flere år fra anmeldelse til saken er endelig avgjort i rettsapparatet. Gjentatte avhør i retten i en periode av livet som er viktig for barnets eller den unges personlige utvikling, kan føre til ytterligere traumatisering og alvorlige psykiske skadevirkninger. Hensynet til siktedes forsvar og muntlighetsprinsippet taler riktignok mot en senket aldersgrense. Avspilling av dommeravhør fratar siktede muligheten til å avhøre vitnet direkte for den dømmende rett. Den dømmende rett fratas også muligheten til selv å stille spørsmål til vitnet. Disse hensynene er tungtveiende, men må etter utvalgets syn vike for de meget sterke hensyn som taler for at aldersgrensen settes opp. Hensynet til siktedes forsvar må ivaretas ved forsvarerens rett til å overvære avhøret og til å få stilt spørsmål til fornærmede, jf. ovenfor.»

I Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) punkt 9.5.1.1 står det:

«Departementet har kommet til at aldersgrensen bør heves til 16 år. Barn som utsettes for seksuelle overgrep, er en særlig sårbar gruppe fornærmede. Det er etter departementets mening liten tvil om at ventetiden frem mot en hovedforhandling og vissheten om at de må forklare seg for retten, i mange saker vil være en tung belastning og kan bidra til at traumene fra overgrepet opprettholdes. Departementet vil foreløpig ikke foreslå å innføre frister for påtaleavgjørelse eller berammelse av hovedforhandlingen i slike saker, se 9.6.4 og 9.7.6 nedenfor. Ved dommeravhør blir forklaringen sikret slik at barna slipper å få sin forklaring trukket i tvil på grunn av tidsforløpet eller på grunn av nyanseforskjeller mellom forklaring avgitt til politiet og under hoved- eller ankeforhandling.

Departementet viser også til at Europarådets konvensjon om beskyttelse av barn mot seksuell utnytting og seksuelt misbruk understreker i artikkel 30 nr. 1 og 2 at etterforsking og strafforfølging må gjennomføres på den måten som er best for barnet og som ikke forverrer barnets traume. […] Departementet har forståelse for de mothensyn som er fremhevet av høringsinstansene, særlig knyttet til at det umiddelbare beviset er det beste. Dette er et grunnprinsipp i vår straffeprosessordning. Det vil også være til barnets beste at dens forklaring ikke unødig svekkes, for eksempel ved at det ikke er mulig å stille oppklarende spørsmål basert på forhold som kommer frem under hovedforhandlingen. Dette kan imidlertid også innvendes mot gjeldende ordning med dommeravhør av barn under 14 år – hvor man har funnet at hensynet til skånsom behandling av barnet veier tyngre. Departementet mener at også barn mellom 14 og 16 år bør få samme beskyttelse.»

Departementet foreslår i tillegg at barn mellom 16 år og 18 år som er fornærmet i sak som gjelder seksuelle handlinger begått av nærstående, det vil si incest (§ 312), søskenincest (§ 313) eller seksuell omgang mellom andre nærstående (§ 314), skal kunne avhøres ved tilrettelagt avhør når hensynet til vitnet tilsier det. Forsøk skal også omfattes. Barn som har blitt utsatt for seksuelle overgrep av nærstående har et særlig behov for beskyttelse. At Lanzarote-konvensjonen gjelder for saker som gjelder seksuell utnytting og seksuelt misbruk av barn, understreker at det er behov for å gi barn som utsettes for seksuelle overgrep en ekstra skånsom behandling i rettssystemet. Det vil normalt være svært belastende å vitne om seksuelle overgrep begått av nærstående. Dessuten vil barn som har blitt utsatt for seksuelle overgrep av nærstående ofte bo hos mistenkte og være i et avhengighetsforhold som gjør det særlig vanskelig å melde fra. Det vil normalt stille barnet i en enda vanskeligere situasjon enn om det for eksempel ble utsatt for voldtekt på en fest. Som Barneombudet skriver, vil de som er krenket av nære familiemedlemmer også ha et særlig behov for den oppfølgingen som er knyttet til at det tas tilrettelagt avhør. Antall anmeldelser om seksuelle overgrep på personer mellom 16 år og 18 år begått av nærstående er svært lavt. Det er grunn til å anta at flere unngår å anmelde slike saker, men forskning viser også at eldre barn sjeldnere blir utsatt for seksuelle overgrep av sine omsorgspersoner.[2] Departementet mener likevel at det er viktig å ivareta de personene det gjelder og legge til rette for at flere anmelder slike forhold. Tilrettelagte avhør vil også kunne medvirke til at flere barn mellom 16 år og 18 år velger å anmelde overgrep som har skjedd tilbake i tid. Hensynet til offeret i disse sakene veier etter departementets vurdering så tungt at departementet mener det er grunnlag for å gjøre unntak fra utgangspunktet om at siktede skal kunne eksaminere vitnet i retten.

Departementet foreslår at det i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade alltid skal tas tilrettelagt avhør av personer med psykisk utviklingshemming. Psykisk utviklingshemming er en betegnelse på medfødt eller tidlig ervervet kognitiv svikt. Kognitiv svikt fører til at funksjoner som tenking, oppmerksomhet, hukommelse, læring og språkforståelse er redusert. Personer med psykisk utviklingshemming kan derfor ha vanskeligheter med å sette ord på sine erfaringer og ha vanskeligheter med å huske over tid. De kan dessuten være mer utsatt for påvirkning enn andre. Dette medfører at personer med psykisk utviklingshemming er sårbare i selve avhørssituasjonen og kan ha særlig behov for tilrettelegging når de skal avhøres.

Departementet er enig med Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet i at det vil være uheldig å definere målgruppen for regelverket kun ut fra diagnosen psykisk utviklingshemming. Diagnosen omfatter blant annet ikke personer som har intelligenssvikt og medfølgende funksjonsvansker som følge av skade eller sykdom oppstått etter at personen har oppnådd et normalt funksjonsnivå. En rekke medisinske tilstander og skader kan medføre den samme kognitive svikt og reduksjon i kommunikasjonsevne som psykisk utviklingshemmede normalt har. Personer med slik funksjonsnedsetting vil kunne ha samme behov for tilrettelagte avhør uten å omfattes av denne diagnosen. Personer som er påført en hjerneskade i en trafikkulykke, personer med ulike typer autisme og personer med demens er eksempler på noen som vil kunne ha behov for tilrettelagt avhør. Departementet foreslår derfor at vitner med funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagte avhør som vitner med psykisk utviklingshemming likestilles i regelverket.

Forslaget er begrunnet både ut fra hensynet til en skånsom behandling av vitnet og hensynet til vitnets rettsikkerhet. Mange psykisk utviklingshemmede og andre med funksjonsnedsettelse vil ikke ha mulighet til å forklare seg i et rettsmøte, og det er nødvendig med tilrettelegging for at de skal kunne avgi en så klar og fullstendig forklaring som mulig. Dersom de riktige rammene under avhørssituasjonen ikke er på plass, risikerer man at skyldige går fri og at ofre blir utsatt for nye straffbare handlinger. Forslag til regler om tilrettelagte avhør av personer med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse er også begrunnet ut fra hensynet til siktedes rettssikkerhet. Gode bevis er en viktig premiss for riktige avgjørelser og for at uskyldige ikke blir dømt.

Forskning viser at personer med psykisk utviklingshemming er mer utsatt for overgrep enn befolkningen for øvrig, samtidig som det registreres få straffesaker av denne typen i Norge.[3] Som arbeidsgruppen og flere av høringsinstansene har pekt på, er de særlig sårbare voksne en svært uensartet gruppe med varierende kognitive evner og funksjonsnivå. Graden av psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse kan innledningsvis i straffesaken være uklar. Departementet mener derfor at tilrettelagte avhør alltid skal benyttes når personer med psykisk utviklingshemming avhøres i de straffesakene der tilrettelagt avhør skal benyttes, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Tilsvarende skal det alltid tas tilrettelagt avhør dersom vitnet har en funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelegging som psykisk utviklingshemmede normalt har. Det skal også benyttes i tilfeller hvor vitnets funksjonsnivå er uavklart. Departementet har ved vurderingen særlig lagt vekt på hensynet til å sikre mennesker med nedsatt funksjonsevne effektiv tilgang til rettssystemet på lik linje med andre, jf. CRPD artikkel 13, og hensynet til beskyttelse av vitnet mot nye overgrep, jf. CRPD artikkel 16.

I forlengelsen av dette, kan det stilles spørsmål ved om også andre sårbare voksne enn personer med kognitiv svikt skal kunne avhøres ved tilrettelagte avhør og slippe å møte i retten. Som eksempel nevnes svært traumatiserte ofre og ofre eller vitner med psykiske lidelser. Etter departementets vurdering er det ikke grunnlag for å la reglene få anvendelse for personer hvor det er den personlige belastningen alene som taler for tilrettelagt avhør. Ivaretakelsen av disse sårbare voksne bør skje gjennom andre straffeprosessuelle virkemidler, eksempelvis ved at tiltalte ikke får være til stede under vitneforklaringen, jf. straffeprosessloven § 284 eller ved bruk av fjernavhør, jf. straffeprosessloven § 109 a. Etter departementets vurdering vil dette ivareta de rettigheter denne gruppen har etter CRPD. Har vitnet en psykisk lidelse eller er så traumatisert at vitnet av den grunn har kognitiv svikt eller redusert kommunikasjonsevne, vil imidlertid tilrettelagt avhør kunne benyttes.

Forslaget om bruk av tilrettelagte avhør ved avhør av personer med psykisk utviklingshemning og annen funksjonsnedsettelse innebærer at man sikrer forklaringen på videoopptak på et tidlig stadium i saken hvor vitnets funksjonsnivå kan være uavklart. Slik sikrer man at særlig sårbare voksne slipper å møte i retten der det er grunnlag for det. Samtidig åpnes det for at vitnet må forklare seg i retten dersom det viser seg at vitnets funksjonsnivå tilsier dette. Finner avhørsleder, etter at det er tatt tilrettelagt avhør av vitnet, at vitnet har et høyt nok funksjonsnivå til å avgi en klar og fullstendig forklaring under hovedforhandlingen, kan eventuelle supplerende avhør tas som alminnelige politiavhør og vitnet må forberedes på å avgi personlig forklaring under hovedforhandlingen.

Departementet har vurdert om begrepet «psykisk utviklingshemming» skal videreføres i nytt regelverk. Begrepet «psykisk utviklingshemming» er den norske oversettelsen av det engelske uttrykket «mental retardation» som brukes i det internasjonale diagnoseverktøyet ICD-10. Det er ventet at det i 2015 vil komme en ny versjon av diagnoseverktøyet, ICD-11, og at begrepet i den anledning trolig vil bli endret. Departementet er også kjent med at enkelte offentlige organer har gått bort fra begrepet «psykisk utviklingshemmet» og at de i stedet benytter begrepene «utviklingshemmet» eller «personer med utviklingshemming». I tråd med dagens terminologi i diagnoseverktøyet ICD-10, begrepsbruken i straffeloven 2005 og i straffeprosessloven for øvrig har departementet valgt å videreføre begrepet «psykisk utviklingshemmet». Begrepet bør vurderes endret i forbindelse med revisjonen av straffeprosessloven.

Departementet støtter Barne-, ungdoms- og familiedirektoratets forslag om å erstatte begrepet «funksjonssvikt» med begrepet «funksjonsnedsettelse». Departementet har lagt vekt på at nedsettelse er et mer nøytralt ord, og at begrepet tilsvarer begrepsbruken i den norske oversettelsen av CRPD.

Når det gjelder avgrensing av hvilke sakstyper tilrettelagte avhør skal benyttes, er departementet enig med Oslo tingrett og Riksadvokaten i at anvendelsesområdet ikke bør knyttes opp mot retten til bistandsadvokat. Departementet mener, som Oslo tingrett, at det er mer hensiktsmessig å knytte anvendelsesområdet opp mot hvilke straffebud saken gjelder.

Departementet foreslår at det fortsatt skal tas tilrettelagte avhør av barn og særlig sårbare voksne i alle saker som gjelder seksuallovbrudd (straffeloven kapittel 26). I tillegg foreslår departementet at det skal bli obligatorisk å ta tilrettelagt avhør i saker som gjelder mishandling i nære relasjoner (§ 282), kjønnslemlestelse (§ 284), drap (§ 275) eller kroppsskade (§ 273). Dette innebærer en utvidelse sammenlignet med hvilke saker det skal tas dommeravhør i etter dagens § 239 første ledd. Ettersom det tas dommeravhør i en rekke saker etter kan-regelen i § 239 andre ledd fordi hensynet til vitnet tilsier det, vil imidlertid ikke forslaget innebære store endringer i praksis. Endringen innebærer først og fremst at det nå blir obligatorisk å ta tilrettelagt avhør i disse sakene. Som arbeidsgruppen trekker frem, er det å leve med vold i nære relasjoner svært skadelig og har store personlige og samfunnsmessige konsekvenser. Det er viktig å legge til rette for at slike saker blir anmeldt og avdekket og å verne barn og særlig sårbare voksne som utsettes for vold i nære relasjoner mot ytterligere traumatisering. Departementet mener derfor dagens praksis med å ta tilrettelagte avhør av disse vitnene må videreføres og gjøres obligatorisk. Tilsvarende mener departementet at det er klart at barn under 16 år og særlig sårbare voksne som skal avhøres som vitne til drap alltid skal avhøres ved tilrettelagte avhør. Forslaget om at det skal bli obligatorisk å ta tilrettelagt avhør i alle saker som gjelder kroppsskade, innebærer en utvidelse. Saker som gjelder kroppsskade vil ofte være traumatiserende og belastende å forklare seg om selv om det ikke er begått i nære relasjoner. Departementet mener derfor det er behov for å begrense barn og særlig sårbare voksnes belastning i møtet med rettsapparatet også i disse sakene. Vi har få saker som gjelder kjønnslemlestelse. Kjønnslemlestelse er imidlertid også en form for vold i nære relasjoner og kan få store helsemessige og sosiale konsekvenser for de som rammes. Det å forklare seg om kjønnslemlestelse vil normalt være så belastende at sakene etter departementet syn også må omfattes av den obligatoriske regelen. Tilrettelagte avhør skal fortsatt kunne benyttes i andre saker når hensynet til vitnet taler for det. Praktiske eksempler vil være kroppskrenkelse (§ 271) og utpressing (§ 330) og ran (§ 327).

Departementet forutsetter at politiet utviser varsomhet med å avhøre barn og særlig sårbare voksne med mindre det straffbare forholdet er av en viss alvorlighetsgrad og forklaringen er av sentral betydning for sakens oppklaring.

Departementet foreslår at barn som er under 16 år ved hovedforhandlingen og avhøres i sak der det skal tas tilrettelagt avhør, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, alltid skal slippe å vitne i retten. Det samme gjelder om vitnet har fylt 16 år før hovedforhandlingen, med mindre det av hensyn til siktede er nødvendig at vitnet avgir personlig forklaring. Departementet er enig med arbeidsgruppen og høringsinstansene i at hensynet til barnets beste klart taler for at barnets alder ved første avhør skal være avgjørende for om barnet må vitne under hovedforhandlingen. I likhet med arbeidsgruppen mener departementet imidlertid at det må oppstilles et unntak. Utgangspunktet er at siktede skal ha rett til å stille spørsmål til vitnet under hovedforhandlingen, jf. EMK artikkel 6 nr 3 (d), det kontradiktoriske prinsipp og bevisumiddelbarhetsprinsippet. Det kreves gode grunner for å innskrenke siktedes rettigheter. Dersom det har gått flere år, slik at barnet for eksempel for lengst har blitt myndig, og det ikke foreligger spesielle grunner som taler for å beskytte vitnet, vil det etter departementets syn kunne være i strid med EMK artikkel 6 å spille av videoopptak av avhøret i stedet for at vitnet forklarer seg under hovedforhandlingen. Loven må derfor åpne for at vitner som har fylt 16 år forklarer seg personlig for retten dersom det er nødvendig av hensyn til siktedes rett til kontradiksjon. Departementet legger imidlertid til grunn at det svært sjelden vil være nødvendig å gjøre unntak, og at situasjonen derfor vil være forutberegnelig for de aller fleste vitnene som fyller 16 år før hovedforhandling.

Om politiet har tatt tilrettelagt avhør av barn i saker der dette ikke er obligatorisk, det vil si i andre straffesaker enn seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, skal videoopptak av avhøret som hovedregel tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen. Det kan imidlertid tenkes tilfeller der hensynet til siktedes rett til kontradiksjon eller sakens opplysning tilsier at barnet bør forklare seg under hovedforhandlingen. Retten må derfor foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om barnet bør forklare seg personlig under hovedforhandlingen. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6, hensynet til barnets beste etter Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 og samfunnets forpliktelse til å beskytte barnet etter Grunnloven § 102 andre ledd og § 104, EMK artikkel 8 samt barnekonvensjonen artikkel 19. Relevante vurderingstema vil være vitnets alder, hva slags handling straffesaken gjelder, om vitnet er fornærmet eller et annet vitne, hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde, hvilken relasjon det er mellom gjerningsmannen og vitnet og hvor belastende det vil være for vitnet å stille til hovedforhandlingen. Listen er ikke uttømmende. Retten må også vurdere om det vil være tilstrekkelig for å ivareta vitnet å spille av videoopptak av avhøret og at dette suppleres med vitneforklaring, enten ved at vitnet stiller i retten eller ved at vitnet avhøres ved fjernavhør etter reglene i straffeprosessloven § 109 a, som for eksempel kan gjennomføres fra et barnehus. Det er også et alternativ at vitnet bare avhøres ved fjernavhør eller at vitnet forklarer seg i retten, men at tiltalte må forlate rettsalen etter § 284.

Er det tatt tilrettelagt avhør av barn mellom 16 og 18 år som er fornærmet i sak som gjelder incest, søskenincest eller seksuell omgang med andre nærstående, skal videoopptak av avhøret også som hovedregel tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen. Også her må retten foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om barnet bør forklare seg personlig under hovedforhandling. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6, hensynet til barnets beste etter Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 samt samfunnets forpliktelse til å beskytte barnet mot seksuelle overgrep etter Grunnloven § 102 andre ledd og § 104, EMK artikkel 3 og 8 og barnekonvensjonen artikkel 19 og 34. Det må også ses hen til Lanzarote-konvensjonen artikkel 30, 31 og 36. Som det fremgår i punkt 6.4.6, har EMD en rekke ganger trukket frem at det ved avhør av vitner i saker som involverer seksuelt misbruk aksepteres at det iverksettes tiltak for å beskytte offeret, forutsatt at det ikke hindrer et tilstrekkelig og effektivt forsvar. Relevante vurderingstema for om barn mellom 16 og 18 år skal vitne under hovedforhandling vil være hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde, hvor belastende det vil være for vitnet å forklare seg personlig under hovedforhandling og om vitnet bor sammen med mistenkte. Listen er ikke uttømmende. Retten må også her vurdere om det for å ivareta vitnet vil være tilstrekkelig å spille av videoopptak av avhøret og at dette suppleres med vitneforklaring. Vitneforklaringen kan da gis enten ved at vitnet stiller i retten eller ved at vitnet avhøres ved fjernavhør etter reglene i straffeprosessloven § 109 a, for eksempel fra et barnehus. Det er også et alternativ at vitnet bare avhøres ved fjernavhør eller at vitnet forklarer seg i retten, men at tiltalte forlater rettsalen, jf. § 284.

Regelen om at videopptak av tilrettelagt avhør som hovedregel skal tre i stedet for vitnets personlige forklaring under hovedforhandlingen gjelder også når personer med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse har forklart seg ved tilrettelagt avhør. Det gjelder uavhengig av hva slags handling straffesaken gjelder. Også i disse sakene kan det imidlertid tenkes at hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang eller hensynet til sakens opplysning tilsier at vitnet bør forklare seg under hovedforhandlingen. Departementet er enig med arbeidsgruppen i at det ikke er alle vitner med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse det er grunnlag for å frita fra plikten til å forklare seg under hovedforhandlingen. Det finnes psykisk utviklingshemmede som har gode nok kognitive evner til å gi en god og fullstendig forklaring for retten. Det vil ikke være mulig med noen absolutt avgrensning av hvilke vitner som skal slippe å møte i retten, idet det for de særlig sårbare voksne er vanskelig å finne objektive kriterier tilsvarende alder. Retten må derfor foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om vitnet skal forklare seg personlig under hovedforhandling. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6 og samfunnets forpliktelse til å beskytte den særlig sårbare voksne, særlig mot vold og seksuelle overgrep, jf. Grunnloven § 102 andre ledd, EMK artikkel 3 og 8 og CRPD artikkel 16. Det må også legges vekt på å sikre vitner med nedsatt funksjonsevne effektiv tilgang til rettssystemet, jf. CRPD artikkel 13. Relevante vurderingstema vil være vitnets funksjonsnivå, språkforståelse og evne til verbal kommunikasjon, hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde og hva slags handling straffesaken gjelder. Listen er ikke uttømmende. Departementet er enig med Riksadvokaten i at det for denne gruppen ikke primært er den personlige belastningen som begrunner den spesielt tilrettelagte avhørsform, men at det sentrale er muligheten for å kommunisere med vitnet i retten. Departementet påpeker at hensynet til å skåne vitnet likevel vil være et av flere momenter i rettens helhetsvurdering av om vitnet må møte i retten.

I de tilfeller der det er tatt tilrettelagt avhør og det kan stilles spørsmål ved om vitnet likevel må forklare seg under hovedforhandlingen, bør dette avklares så tidlig som mulig. Spørsmålet bør søkes avklart i et saksforberedende rettsmøte.

Departementet legger til at det fortsatt skal være slik at barn over 14 år eller særlig sårbare voksne vil kunne forklare seg personlig under hovedforhandlingen dersom de ønsker det.

6 Ny avhørsmodell

6.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 239 er det dommeren som har ansvar for avhør av vitner under 16 år og vitner med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonssvikt i sedelighetssaker og hvis avhørsmodellen benyttes i andre straffesaker. Dommeren skal som hovedregel tilkalle en særlig skikket person til å bistå ved avhøret eller til å foreta avhøret under dommerens kontroll, jf. straffeprosessloven § 239 første ledd. I praksis foretas alle dommeravhør av politietterforskere, mens dommeren følger avhøret via videooverføring i et annet rom sammen med forsvarer, bistandsadvokat og andre aktører. Dommeren skal påse at avhøret skjer på en måte som er egnet til å fremkalle en klar og sannferdig forklaring og som tar rimelig hensyn til vitnet, jf. straffeprosessloven § 136, men har normalt en tilbaketrukket rolle. Etter straffeprosessloven § 108 har vitner forklaringsplikt overfor retten og dermed forklaringsplikt i dommeravhør.

Etter straffeprosessloven § 234 andre ledd siste punktum skal «[g]jentatt avhør så vidt mulig unngås». Etter dommeravhørforskriften § 13 kan nytt avhør av vitnet foretas når det er påkrevet av hensyn til sakens opplysning og ikke hensynet til vitnet eller andre tungtveiende grunner taler mot det. Opprinnelig ble ordlyden i straffeprosessloven § 234 andre ledd tolket strengt, men i dag er det ikke uvanlig at det tas supplerende avhør, jf. Barnehusevalueringen delrapport 2 side 98.

Siktede har etter EMK artikkel 6 rett til en rettferdig rettergang. Dette ivaretas blant annet ved at siktede har rett til å avhøre eller la avhøre vitner som blir ført mot ham, jf. EMK artikkel 6 nr 3 (d). Grunnloven § 95 slår også fast at rettergangen skal være rettferdig, og det kontradiktoriske prinsipp er et grunnleggende prinsipp i norsk straffeprosess. Når barn eller særlig sårbare voksne skal vitne i en straffesak, vil videoopptak av avhøret som hovedregel tre i stedet for vitnets forklaring under hovedforhandlingen, jf. straffeprosessloven § 298. Siktedes rett til å la avhøre vitnet må da i stedet ivaretas under etterforskingen. Når det besluttes å ta dommeravhør, får mistenkte automatisk status som siktet, jf. straffeprosessloven § 82 og Rt. 1993 s. 1118. Siktede får da oppnevnt forsvarer og vil sammen med sin forsvarer forberede spørsmål til vitnet. Siktede har ikke adgang til å være til stede når avhøret blir tatt, men forsvarer skal som hovedregel følge avhøret i det tilstøtende rommet sammen med dommeren når det er mulig og ikke hensynet til vitnet eller formålet med forklaringen taler mot det, jf. § 239 første ledd fjerde punktum. Dommeren avgjør om siktedes spørsmål kan stilles til vitnet. Slik får siktede, via sin forsvarer, avhørt vitnet som blir ført imot han.

I NOU 1992: 16 Sterkere vern og økt støtte for kriminalitetsofre ble det foreslått å oppnevne forsvarer også i de tilfellene der mistenkte var ukjent eller ikke skulle varsles om avhøret. Forslaget møtte motbør og departementet fulgte ikke opp forslaget, jf. Ot.prp. nr. 33 (1993–94) punkt 3.4. I rundskriv G-70/1998 står det i kommentaren til forskriften § 9:

«Videre vil forsvarers tilstedeværelse ikke være aktuell i de tilfellene der avhøret er foretatt før noen er siktet i saken, og i de tilfellene der hensynet til etterforskningen eller vitnet tilsier at avhøret bør foretas uten at forsvareren er til stede. I slike tilfeller vil forsvareren ha adgang til å se videoopptaket, høre lydopptaket eller lese utskriften av avhøret før hovedforhandlingen. Dersom forsvareren mener det er forhold som ikke er tilstrekkelig belyst, vil han eller hun kunne ta dette opp med dommeren, slik at det eventuelt kan bli holdt et nytt avhør, se merknadene til § 3 og § 13 om gjentatt avhør.»

Likevel oppnevnes det i praksis forsvarer når det tas dommeravhør og gjerningsmannen er ukjent eller siktede ikke skal varsles om avhøret. Det gjøres under henvisning til at mistenkte automatisk får status som siktet når dommeravhør tas, jf. straffeprosessloven § 82 og Rt. 1993 s. 1118, og til straffeprosessloven § 100 andre ledd som gir retten adgang til å oppnevne forsvarer for siktede når særlige grunner taler for det.

6.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen som evaluerte dommeravhørsordningen i 2004 foretok en rekke intervjuer og spørreundersøkelser for å kartlegge praksis ved dommeravhør. I Evalueringsrapporten på side 49 står det:

«Det fremgår ovenfor at dommeren i praksis har en lite fremtredende posisjon ved avhørene. At avhøret både gjøres til gjenstand for lydopptak og videoopptak sikrer beviset. Dette gjør det etter arbeidsgruppens oppfatning mindre betenkelig ut fra rettssikkerhetshensyn å gjennomføre avhøret uten dommeren til stede. Det er arbeidsgruppens inntrykk at det i praksis ikke svært ofte oppstår uenighet mellom aktørene ved gjennomføring av avhøret. Det må imidlertid tas høyde for at det kan oppstå uenighet f. eks. mellom forsvarer og aktørene fra politiet om spørsmålsstilling eller annet. Da er det dommeren som må ta avgjørelsen. I denne situasjonen er dommerens medvirkning etter dagens ordning helt nødvendig. Hvis det legges til grunn at dette ikke skjer ofte i praksis, er det imidlertid et spørsmål om situasjonen kan løses på annen måte, enn ved at dommeren er til stede ved alle avhør. Ordningen er, som fremhevet i «Domstoler i endring», resurskrevende. Et alternativ kan være at det åpnes adgang til å forelegge omtvistede spørsmål for dommeren, som avgjør om det skal gis adgang til å stille dem ved et nytt avhør, hvor dommeren eventuelt kan være til stede.»

På side 29 skriver de:

«De som hevder at verken rettssikkerhetsmessige eller andre grunner gjør det nødvendig at dommeren deltar ved dommeravhørene, legger vekt på at avhørene jo tas opp på video, og at kvaliteten av avhøret vil kunne etterprøves direkte av den dømmende rett. Det er et mothensyn at å slå fast i ettertid hva som skjedde under dommeravhøret, kan være for sent for reparasjon, jf. dommerens rolle under § 9 og 10. Avhøret skal ledes.»

Evalueringsrapporten konkluderte slik, jf. side 51:

«Spørsmålet om dommerens medvirkning ved dommeravhør, bør utredes videre, særlig på bakgrunn av den ordning man har på området i Sverige. Rettssikkerhetshensyn antas tilstrekkelig varetatt i den svenske ordningen. Også den ordningen som er etablert bla. på Island, bør vurderes.»

Barnehusevalueringen berører også dommerens medvirkning i avhørene. I delrapport 1 står det på side 184:

«Vi har i rapporten drøftet tre ulike modeller for gjennomføring av dommeravhør og i denne sammenheng drøftet dommerens rolle spesielt. Modellene går ut på å 1) opprettholde ordningen som den er, 2) at dommeravhør erstattes av en to-trinnsmodell der man først gjennomfører et politiavhør, og deretter, om nødvendig, gjennomfører et dommeravhør, og 3) at dommeren tas ut av avhøret og at avhøret i stedet ledes av etterforskningsleder eller politijurist. En to-trinnsmodell vil redusere antall dommeravhør som nødvendiggjør dommerens tilstedeværelse. Den siste løsningen vil innebære at dommeren ikke lenger skal ha ansvaret for å lede og monitorere avhøret. I vår studie var synspunktene delte i hvorvidt dommernes tilstedeværelse var nødvendig, men vårt inntrykk var at aktørene helte i retning av at dommerens tilstedeværelse var viktig da drøftelsen dreide seg om de prinsipielle konsekvensene. Å ta ut dommeren fra avhøret reiser etter vårt skjønn grunnleggende spørsmål knyttet til dommeravhøret som et bevisopptak ved en eventuell senere straffesak. Et prinsipielt spørsmål i denne forbindelse er om bevisverdien av avhøret reduseres siden avhøret ikke lenger monitoreres av en dommer og om en slik fremgangsmåte vil anses som tilfredsstillende med sikte på å erstatte umiddelbar bevisførsel for den dømmende rett. Dagens ordning representerer et unntak fra dette utgangspunktet. Vi mener derfor det er nødvendig med en grundig juridisk konsekvensutredning, herunder en rettspolitisk vurdering av å gjøre endringer i dagens avhørsmodell. I denne vurderingen vil det være naturlig å se hen til andre lands praksis.»

I Sæverud-rapporten foreslås det at dommeren ikke lenger skal være til stede i avhørene og at avhørene i stedet kan ledes av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse. I punkt 5.2.2 og 5.2.3 skriver de:

«Det vil øke fleksibiliteten, og muliggjøre en mer effektiv gjennomføring av slike avhør i og med at det er færre som må møte. Med en god organisering av avhørskompetansen i politiet, vil avhør kunne gjennomføres langt raskere enn i dag. Raskere avvikling av avhør vil ventelig redusere belastningen på den avhørte, og øke presisjonen i forklaringen. Ved all etterforskning vil økt presisjon gi økt oppklaring. […] Arbeidsgruppen har grundig vurdert om en redusert involvering av domstolen kan virke negativt inn på avhørets bevisverdi og er kjent med at evalueringen av barnehus (Bakketeig, Berg, Myklebust & Stefandsen 2012) mener det må gjøres en «juridisk konsekvensutredning» før dette gjøres. I vårt arbeid har arbeidsgruppen hatt kontakt med en rekke ulike fagmiljøer, samt rettet spørsmål om dette både til bistandsadvokater og domstolen. Domstoladministrasjonen sendte i den anledning over et styrevedtak knyttet til hvilke oppgaver domstolen ikke lenger bør ha befatning med. Et av disse var dommeravhør av barn og psykisk utviklingshemmede.

I tillegg skal det anføres at bevisverdien av et avhør avhenger av kvaliteten på avhøret, og på at avhøret vises i retten under hovedforhandlingen slik at en får sett hvordan vedkommende forklarer seg. I så måte er hvor fort avhøret gjennomføres, kompetansen til avhøreren og den tekniske kvaliteten på lyden og bildet på opptaket, langt viktigere enn om en dommer har fulgt avhøret underveis. […]

Dersom avhørene skal gjennomføres av politiet, vil det fortsatt være behov for å treffe beslutning om hvilke spørsmål som skal stilles mv. Dette er et ansvar påtalemyndigheten har i blant annet Sverige. Her ledes avhørene av åklagaren, som i siste instans treffer avgjørelse om ytterligere spørsmål skal stilles.

Det er i dag dommeren som har denne rollen, og som skal sikre at alle hensyn ivaretas, herunder rettsikkerheten til de involverte. Det er etter arbeidsgruppens oppfatning ingen grunn til at ikke politiadvokater skal kunne utøve den samme funksjonen dersom de tilføres nødvendig kompetanse.»

Arbeidsgruppen foreslår at vitner som avgir forklaring etter reglene i § 239 kan pålegges å gi forklaring til politiet.

Videre skriver arbeidsgruppen at enkelte avgjørelse som er tillagt domstolen fortsatt bør avgjøres av retten og viser til at retten etter § 123 skal ta avgjørelser knyttet til vitnets forklaringsplikt. De mener at disse avgjørelsene bør tas ved rettslig avhør. Arbeidsgruppen foreslår at påtalemyndighetens adgang til å begjære rettslig avhør etter § 237 bør videreføres, men at retten ved avhør av barn og særlig sårbare voksne skal gis anledning til å avslå påtalemyndighetens begjæringer om rettslige avhør dersom begjæringen ikke er godt nok begrunnet.

Spørsmålet om hvorvidt det bør være videre adgang til supplerende avhør har vært drøftet lenge. I Evalueringsrapporten står det om straffeprosessloven § 234 andre ledd på side 31 og 47:

«Bestemmelsen forutsetter at det vil være en påkjenning for barnet å bli utsatt for flere avhør. Denne forutsetningen slår etter arbeidsgruppens oppfatning ikke alltid til. […] Det er en vanlig holdning blant dem som kommuniserer og samtaler med barn i et klinisk perspektiv, at de trenger flere ganger sammen med barnet før barnet vil åpne seg og fortelle om vanskelige ting. Et slikt utgangspunkt henger sammen med at man vurderer trygghet og tillit som to helt vesentlige ingredienser for god kommunikasjon. I nesten all terapeutisk litteratur er slike argumenter sentrale og viktige.»

Evalueringsrapporten konkluderte på side 52:

«Hovedregelen om at gjentatte avhør ikke skal finne sted synes ikke tilstrekkelig begrunnet i barnets beste og/eller etterforskningshensyn, dersom avhørene gjennomføres på korrekt måte, uten ledende spørsmål til barnet. Regelen bør endres, slik at utgangspunktet blir noe mer fleksibelt.»

Barnehusevalueringen gir uttrykk for lignende synspunkter, jf. delrapport II på side 142:

«Barnehuslederne ga uttrykk for at dette synet er foreldet, og mente det stort sett er uproblematisk for barn å forklare seg flere ganger. I denne sammenhengen er det viktig å skille mellom det å få mulighet til å utdype og bruke tid på å fortelle om det man har opplevd gjennom å snakke med samme person flere ganger og det å måtte forklare seg mange ganger om det samme til ulike personer. Hensikten med etableringen av barnehus var at barn skulle slippe det siste; de skulle komme til ett sted for å fortelle om hva som var skjedd. De som behøvde å få informasjon om hva barnet hadde opplevd ville få vite hva barnet hadde fortalt.»

I Sæverud-rapporten foreslås det også å utvide retten til supplerende avhør. Arbeidsgruppen foreslår at det skal kunne tas flere avhør av vitnet, men ikke flere enn hensynet til sakens opplysning og vitnet tilsier. Det redegjøres for senere års forskning som viser at barn ikke tar skade av å bli avhørt flere ganger, forutsatt av avhørene er supplerende og det ikke går for lang tid mellom avhørene. I punkt 3.4 skriver arbeidsgruppen:

«Det kan se ut til at avhørsmetodikk som benyttes og tidsfaktoren som går fra hendelsen er innkodet i minnet til den blir fortalt, har mer å si enn antall avhør som gjennomføres. Et initialt avhør rett etter en hendelse kan tjene som beskyttelse mot glemsel, og dermed styrke barnets motstand for ledelse og påvirkning (Melinder, 2011). Flere avhør av det samme barnet kan altså, når det er nødvendig, være både det mest hensynsfulle overfor barnet, og avgjørende for å få opplyst saken i tilfredsstillende grad. Dette betinger imidlertid at avhørene gjennomføres av kompetente avhørere, og etter anbefalte metoder, tett i tid og av den samme avhøreren.»

Videre står det i punkt 5.2.2:

«Enkelte fornærmede trenger noe mer tid på å gi sin forklaring. Det man skal forklare seg om kan være forhold som har skjedd over flere år, og som man har brukt mye energi på å undertrykke eller holde hemmelig. Det kan ta tid før man er trygg nok i avhørssituasjonen til å meddele vanskelige og svært personlige detaljer.»

Arbeidsgruppen skriver at varsling av mistenkte ofte kan være problematisk av hensyn til vitnet og etterforskingen. I punkt 5.2.4.2 skriver de:

«Et ubetinget krav om varsling før første avhør er svært problematisk i flere typetilfeller, og det er lett å se for seg at det i mange tilfeller vil medføre en risiko for at det skal forspilles bevis. Ved etterforskning av voldssaker der siktede og den som skal avhøres er en del av samme husstand, vil varsling om avhøret på forhånd være direkte uforsvarlig med hensyn til vedkommendes sikkerhet, og ødeleggende for muligheten til å få en fullstendig forklaring. Før fornærmede er avhørt er det også vanskelig å ha oversikt over alle aktuelle åsteder, eller andre beviskilder. En varsling av gjerningsmannen uten at vedkommende pågripes kan medføre at bevis forspilles før politiet har hatt mulighet til å sikre dem. I saker som gjelder seksuelle overgrep mot barn er funn av barnepornografisk materiale ofte viktige bevis. I enkelte saker har man funnet direkte bevis for de aktuelle overgrepene i form av bilder eller film. En varsling av siktede før avhøret, vil være en direkte oppfordring til å kvitte seg med slikt bevismateriale. […]

Utsatt varsling kan videre være nødvendig for å gi fornærmede tid til å bli trygg i avhørssituasjonen, og på den måten gi et bedre utgangspunkt for den videre etterforskningen. I enkelte tilfeller kan det være avgjørende for fornærmedes mulighet for å forklare seg. Involvering av gjerningsmannen vil av fornærmede kunne oppleves som truende. Varsling vil også i en del tilfeller innebære en risiko for at fornærmede påvirkes til ikke å forklare seg, eller å forklare seg uriktig til fordel for siktede.»

Arbeidsgruppen tolker imidlertid EMDs avgjørelse i A.S. v. Finland (40156/07) av 28. september 2010 som at EMK artikkel 6 i utgangspunktet krever at mistenkte varsles før første avhør. Arbeidsgruppen foreslår på den bakgrunn at siktede som hovedregel skal varsles og gis anledning til gjennom sin forsvarer å stille spørsmål til barnet ved det første avhøret, men at det skal gis en forholdsvis vid unntaksregel der varsling kan unngås når hensynet til barnet eller etterforskingen tilsier det. Er ikke mistenkte varslet om avhøret, skal det heller ikke oppnevnes forsvarer for mistenkte. I punkt 5.2.4.3 skriver de:

«Et viktig utgangspunkt for den praktiske sikringen av siktedes kontradiksjon er omtalt i Rt 2011 side 93. Her slår Høyesterett fast at det i norsk rett ikke er identifikasjon mellom siktede og hans forsvarer. All den tid det er siktedes rett til kontradiksjon som er ivaretatt, er det vedkommende som må gis anledning til å ta stilling til hvilke deler av faktum en ønsker belyst ytterligere gjennom spørsmål til vitnet.

Dette medfører at i de tilfellene der mistenkte ikke er varslet om avhøret, for eksempel fordi vedkommende ikke er identifisert, vil det ikke være noen grunn for å ha en forsvarer tilstede under avhøret.»

Arbeidsgruppen foreslår at det skal oppnevnes forsvarer for siktede når siktede skal varsles om avhøret. Forsvareren skal da følge avhøret og ha rett til å be om at spørsmål stilles til vitnet. Har det vært gjennomført avhør der siktede ikke har vært representert med forsvarer, skal siktede bli gjort kjent med innholdet i avhøret og saken ellers og få adgang til å be om at ytterligere spørsmål stilles til vitnet i supplerende avhør. Arbeidsgruppen foreslår at politiet skal sette en frist for forsvareren til å be om supplerende avhør og at fristen ikke skal være kortere enn tre uker med mindre forsvareren samtykker i kortere frist.

Arbeidsgruppen peker også på at varsling ved oppnevning av midlertidig verge når opprinnelig verge er mistenkt i saken skaper utfordringer, og at det er behov for en praktisk regulering av disse tilfellene.

6.3 Høringsinstansenes syn

De fleste av høringsinstansene har støttet Sæverud-rapportens forslag om at politiet bør overta ansvaret for avhør av barn og særlig sårbare voksne. Dette gjelder blant annet Domstolsadministrasjonen, Agder lagmannsrett og Nedre Telemark tingrett, Eiker, Modum og Sigdal tingrett, Follo tingrett, Gjøvik tingrett, Oslo tingrett, Sør-Trøndelag tingrett, Riksadvokaten, Nasjonalt Statsadvokatembete, Agder statsadvokatembeter, Nordland statsadvokatembeter, Oslo statsadvokatembeter, Politidirektoratet, Kripos, Politihøgskolen, Agder politidistrikt, Asker og Bærum politidistrikt, Follo politidistrikt, Hedmark politidistrikt, Romerike politidistrikt, Salten politidistrikt, Sunnmøre politidistrikt, Telemark politidistrikt, Vestfold politidistrikt, Vestoppland politidistrikt, Barnehusene (samlet høringsuttalelse fra Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund), Barneverntjenesten i Asker, Barneombudet, Det kriminalitetsforebyggende råd, Fellesskap mot seksuelle overgrep, Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, Redd Barna, Stine Sofies stiftelse, Unicef Norge og Universitetet i Nordland. Bare Hordaland statsadvokatembeter, Hordaland politidistrikt, Søndre Buskerud politidistrikt, Advokatforeningen og Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging – region Midt uttaler at de er mot at dommeren tas ut av avhørene. Flertallet av høringsinstansene peker på at dommeren i praksis har en tilbaketrukket rolle og at videoopptak av avhøret sikrer bevisverdien. Videre trekkes det frem at avhørene vil kunne tas langt raskere dersom dommeren ikke lenger skal delta. I Domstolsadministrasjonens høringsuttalelse heter det:

«Domstoladministrasjonen deler arbeidsgruppens syn på at en avhørsordning for særlig sårbare personer som ikke skal forklare seg direkte for den dømmende rett, må sikre at avhøret har høy bevisverdi samtidig som siktedes rettssikkerhet, særlig retten til kontradiksjon, ivaretas. Etter vår oppfatning er det ikke nødvendig med dommerledet avhør for å oppnå dette. Et dommerledet avhør innebærer i all hovedsak at en dommer følger avhøret fra et siderom, hvor det dommeren og de andre tilstedeværende ser, er det samme som tas opp med lyd og bilde og senere blir avspilt for den dømmende rett. De problemstillinger som en sjelden gang oppstår, lar seg erfaringsmessig løse gjennom en diskusjon mellom de tilstedeværende.

Dommeravhørene regnes i dag for å ha høy bevisverdi. I likhet med arbeidsgruppen, mener vi at bevisverdien følger av kvaliteten på selve avhøret og av måten avhøret blir presentert for den dømmende rett med lyd og bilde. Det er svært viktig at den lyd- og bildemessige kvaliteten er god ved avspilling av avhøret i retten, men den tekniske kvaliteten på opptaksutstyr (og avspillingsutstyr) ligger selvsagt utenfor den enkelte dommers kontroll. Kvaliteten på selve avhøret er i betraktelig større grad avhengig av tidsforløpet fra handling til avhør og avhørers kompetanse, enn at en dommer følger avhøret underveis. Det fremstår som sannsynlig at avhør gjennomgående kan gjennomføres raskere dersom domstolen ikke må involveres i planleggingen og gjennomføringen av avhøret. […]

Domstoladministrasjonen støtter således arbeidsgruppens forslag om at avhør av barn og psykisk utviklingshemmede ikke lenger må ledes av en dommer. Arbeidsgruppens forslag til fremtidig organisering og gjennomføring av slike avhør synes hensiktsmessig, fornuftig og bedre enn dagens ordning.

Det vil være uheldig om det utvikler seg en praksis der det begjæres rettslig avhør av vitnet for å være på den helt sikre siden. Vi støtter derfor arbeidsgruppens forlag om å gjøre endringer i straffeprosessloven § 237, slik at retten i større grad får adgang til å overprøve slike begjæringer.»

Agder Lagmannsrett og Nedre Telemark tingrett skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Selv om dommerens ledelse av avhørene generelt må forventes å bidra til å sikre at partenes rettssikkerhet ivaretas, og at avhørene gjennomføres på en forsvarlig måte, er det en utbredt erfaring at dommerens ledelse av avhøret ofte blir mer formell enn reell, og at dommeren fra sin posisjon utenfor avhørsrommet, undertiden på videolink, i praksis har begrensede muligheter for å styre avhøret. Uttrykket gissel ligger nær på tungen og blir ofte brukt når dommerens rolle drøftes.»

Riksadvokaten skiver i sin høringsuttalelse:

«Dommerens rolle er å påse at avhøret gjennomføres på en betryggende måte og i tråd med lovens krav, jf. straffeprosessloven § 136. Ved Riksadvokatembetet behandles årlig en rekke seksuelle overgrepssaker mot barn. Inntrykket er at dommeren så godt som aldri griper korrigerende inn i fremgangsmåten eller spørsmålstillingene. Etter riksadvokatens oppfatning skyldes dette ikke passivitet eller manglende engasjement fra dommerens side. En naturlig forklaring er at det ikke er nødvendig med noen inngripen på grunn av politiets profesjonalitet i disse vanskelige sakene. […]

Ut fra dagens situasjon har riksadvokaten få, eller ingen betenkeligheter med at ansvaret for disse særlige avhørene overføres fra domstolene til politiet under ledelse av påtalemyndigheten. En kan vanskelig se at en erfaren politiadvokat som er vant til å foreta bevis- og påtalemessige vurderinger, har dårligere forutsetninger for å lede og overvåke avhørene, enn vekslende dommere og dommerfullmektiger. […]

Et argument som har vært anført mot å fjerne dommeravhørsordningen, er at en ren politi- og påtalestyrt modell kan svekke bevisverdien av avhøret i en eventuell senere rettssak. Riksadvokaten kan vanskelig se at dette representerer noen reell fare. Avhørene skal som i dag, tas opp på video. Med spesialinnredede rom og moderne, teknisk utstyr vil hele avhørssituasjonen avspilles og presenteres for retten slik den foregitt i «sann tid». Sammen med god notoritet rundt forberedelsen, gjennomføringen og oppfølgingen er det ikke grunn til å frykte at de(t) vil inngi mindre tillit enn om de(t) ledes av en dommer. Av samme grunner vil retten i de saker hvor det blir hovedforhandling få et meget godt grunnlag for å vurdere de nærmere omstendigheter rundt avhøret og validiteten av innholdet. […]

Flere av årsakene til at en ikke lykkes i å overholde fristen, vil falle bort ved den nye avhørsmodellen. Politiet vil ha et langt større herredømme over saken og tidspunkt for gjennomføring av det første avhøret, i det langt færre personer vil måtte involveres. Som ved andre alvorlige straffbare forhold, må en forvente at sentrale avhør foretas kort tid etter at politiet har mottatt anmeldelse.»

Nordland statsadvokatembeter skriver:

«Et vektig moment for å flytte primærkompetansen til å gjennomføre disse avhørene til politiet, er at det antas å lette gjennomføringen rent praktisk, slik at avhørene kan tas på et tidligere tidspunkt enn hva man lykkes med i mange saker i dag. Vi kjenner til grelle eksempler hvor barn ikke avhøres før etter flere måneder, fordi domstolen og sakens aktører ikke finner et felles tidspunkt for gjennomføring av avhørene. Hele saken og alle involverte lider under en slik utsettelse.»

Politidirektoratet uttaler seg i lignende vendinger og skriver:

«En fordel med at politiet overtar ansvaret for avhøret er at gjennomføringsprosessen blir enklere og at tiden fra anmeldelse til avhør dermed forhåpentligvis vil bli betydelig redusert. En slik ordning vil videre gi politiet økt fleksibilitet i valg av fremgangsmåte i initialfasen og legge bedre til rette for flere avhør.»

Follo politidistrikt skriver:

«Det vil være et stort effektivitetspotensiale at avhørene kan ledes av en politijurist, jf forslaget til forskriftens § 5. For Follo politidistrikts vedkommende har det vært en utfordring å beramme et tilstrekkelig antall dommeravhør med domstolene i forhold til antallet innkomne saker. Dette skyldes manglende dommerressurser. I flere saker har minstetiden for berammelse av dommeravhør derfor vært på 5–6 uker. Dommeravhørsfristen har derfor, bl.a som følge av dette, blitt oversittet i betydelig grad i flere saker.»

Riksadvokaten går i sin høringsuttalelse videre inn på historien bak ordningen:

«Forslaget som skisseres i arbeidsgruppens rapport, bryter med det systemet en har hatt her i landet siden lovreformen i 1926. Hovedformålet med det utenrettslige avhøret som da ble innført, var å skåne barnet fra å møte i retten. Samtidig var den rådende oppfatningen at det kunne være skadelig for et barn å bli utsatt for gjentatt utspørring om traumatiske opplevelser, særlig seksuelle overgrep. En mente derfor at antallet avhør burde innskrenkes, helst til bare ett som skulle tre i stedet for barnets direkte forklaring i retten. Siden ordningen representerte et klart unntak fra bevisumiddelbarhetsprinsippet var det viktig å sikre at lovens bestemmelser om gjennomføringen og at siktedes rettigheter fullt ut ble ivaretatt. For å imøtekomme disse kravene, ble avhørsordningen lagt til domstolen.

Når riksadvokaten på denne måten trekker frem hovedpunktene i historikken, er det for å undersøke om oppfatningene og argumentene som den gang ble, og senere har vært, anført som begrunnelse for særbestemmelsene, fortsatt har samme gyldighet, eller om utviklingen nå tilsier en annen modell. Sentralt står bruken av gjentatte avhør og dommerens tilstedeværelse som kontrollør og garantist for at alt har gått riktig for seg.»

Høringsinstansene som er imot forslaget om å overføre ansvaret for avhørene til politiet trekker frem at dommeren er en viktig rettssikkerhetsgarantist og mener at bevisverdien på avhørene vil bli svekket dersom avhørene skal ledes av en aktør som er part i saken. Videre nevnes det at det ikke er grunn til å tro at avhørene vil bli tatt raskere enn i dag, idet det hovedsakelig er ressurser og organisering hos politiet som er årsaken til at ventetiden i dag er lang. Fra Hordaland statsadvokatembeters høringsuttalelse siteres:

«Statsadvokatene i Hordaland mener det ikke kan forsvares å erstatte dommeren ved å tillegge andre den rolle dommeren har etter dagens ordning ifb. med disse avhørene. Dette begrunnes først og fremst med den viktige betydning disse avhørene har som bevisopptak for retten, jf pkt. 5.4.6, første avsnitt. Det er et feilspor arbeidsgruppen gir seg ut på når den gir uttrykk for at det ikke er noen grunn til at ikke politiadvokater skal kunne utøve det som hittil har vært en dommerfunksjon dersom de tilføres nødvendig kompetanse/kurses for å kunne innta dommerens rolle. Dernest ser en bort fra den betydning det har at dommeren som representant for en nøytral dømmende makt har en tyngde og autoritet som ikke kan overtas av en som representerer politi og påtalemyndighet i samme situasjon. Det blir grunnleggende feil om ressurshensyn i denne type saker skal gå ut over kvaliteten på etterforsking og bevissikring. Her taler vi om vern av de svakeste av alle ofre og vitner på den ene siden og på den andre siden rettssikkerheten til personer som utsettes for å bli mistenkt og etterforsket for forbrytelser som ofte knyttes til stor skam og tap av anseelse. Forslaget er også begrunnet med ønsket om rask berammelse av dommeravhøret. Dette kan best løses ved at domstolene får de nødvendige ressurser. Selv om dommeravhør i dag oftest gjennomføres uten den store prosessuelle kamp på bakrommet, er vi overbevist om at dommerens nærvær i seg selv bevirker at alle parter bidrar til at avhørene gjennomføres på en god måte.

En er kjent med at det uttales innvendinger på grunnlag av at dommeren i dag har en «passiv/tilbaketrukket» rolle og at det sågar antydes at dommere gir uttrykk for at deres nærvær er «overflødig». Vi legger til grunn at dommerne ikke har problemer med å se hvor viktig det er at bevisopptaket i disse sakene foregår i de mest betryggende former og innretter virksomheten slik at disse bevisopptakene prioriteres. De nødvendige ressurser må tildeles.»

Søndre Buskerud politidistrikt skriver:

«En stiller herfra spørsmål ved om ikke domstolen på et eller annet tidspunkt skal ha anledning til å stille egne spørsmål til barnet? Domstolen er etter straffeprosessloven § 294 ansvarlig for sakens fulle opplysning. […]

En ser for seg at det ved påtalestyrte avhør kan oppstå flere uoverensstemmelser med forsvarer i saken enn om avhørene styres av en dommer. Uenigheten kan også dras videre med inn i hovedforhandlingen med anførsel fra forsvarer om at bevis ikke er tilstrekkelig sikret eller at spørsmål ikke er tillatt stilt.»

Både Søndre Buskerud politidistrikt og Det nasjonale statsadvokatembetet foreslår en løsning der det tas politiavhør først for å kartlegge om det er noe i saken, og at det deretter tas dommeravhør i de sakene der det er aktuelt. Riksadvokaten nevner en slik modell som et subsidiært forslag dersom departementet ikke skulle støtte forslaget om å overføre ansvaret for avhørene til politiet.

Advokatforeningen er sterkt kritiske til forslaget om å overføre ansvaret for avhørene til politiet og skriver:

«At det tas opp lyd og bilde er naturligvis ikke nok til å sikre bevisverdien av avhøret. Det hovedsakelige siktemål – der vitnet (barnet eller den utviklingshemmede) ikke skal forklare seg umiddelbart i retten – må være at avhøret foretas på en måte som gjør avhøret så robust som mulig. Mao må det legges opp til et system hvor en også ivaretar de grunnleggende rettergangsregler som er utformet med sikte på tiltaltes rettssikkerhet. […]

Dette kan etter Advokatforeningens syn best gjøres dersom avhøret ledes av en dommer. Det ligger i en dommers rolle at han eller hun skal våke over saken og foreta en uavhengig avveining av interessene i den enkelte sak. Dommeren har aldri en partsinteresse. En politiadvokat /påtaleansvarlig politijurist vil derimot ha en større interesse i utfallet av saken, og vurdere avhøret fra påtalemyndighetens ståsted, bevisst eller ubevisst. Selv om det ikke er tilsiktet, er det etter Advokatforeningens oppfatning grunn til å frykte at vedkommendes posisjonering – både generelt og i den konkrete sak – vil kunne få betydning for «prosessledende» beslutninger. For eksempel med tanke på hvilke spørsmål som tillates stilt mv. Der aktor er tillært å ha fokus på å bygge en sak, er dommeren opptatt av å gjøre en objektiv vurdering av om for eksempel spørsmålet kommer saken ved eller lignende. […] Advokatforeningen vil i denne sammenheng også fremheve at man med en tilnærming som foreslått innfører en ordning hvor partene ikke er likestilt i prosessen. Forslaget er problematisk i forhold til EMK artikkel 6 og kravet til likestilling av partene i en straffesak.»

Om tidsbruken skriver Advokatforeningen:

«På s. 29 hevder arbeidsgruppen at en av årsakene til at det i dag er vanskelig å ta avhør tidlig, er at det er nødvendig å involvere mange aktører. Senere foreslås å fjerne én aktør; nemlig domstolene. Det fremgår imidlertid på s. 13 at forsinkelsene med å gjennomføre dagens dommeravhør, som i dag berammes av domstolene, i det alt vesentlige skyldes forhold i politiet. Det er derfor noe vanskelig å forstå hvorfor en ansvarsoverføring til politiet skulle tilsi at avhørene vil kunne gjennomføres raskere.

Advokatforeningen peker også på at det i mange saker hvor barn er fornærmet, for eksempel ved overgrep fra familiemedlemmer eller ved familievold, ligger i sakens natur at det gjerne vil gå en del tid fra straffbart forhold skjer til saken anmeldes. Mange ganger vil bakgrunnen for anmeldelse og etterforsking være bekymringsmeldinger fra skole, barnevern, helsevesen osv., og det er sjelden barnet selv som varsler om denne type overgrep umiddelbart etterpå. Man vil dermed ofte uansett være på et stadium i tidsforløpet hvor det er mindre grunn til å tro at noen dager eller en uke ekstra før avhør kan skje, vil få det store utslaget. Det vil da være liten grunn til å la tidshensynet (eksempelvis frist på en uke i stedet for to) være styrende for utformingen av regler for gjennomføringen. I alle fall når dette hensynet synes nærmest alene å begrunne at domstolen ikke lenger skal involveres, og når alt tyder på at det ikke er domstolen som er den forsinkende faktor. Det er tvert i mot ingenting som tyder på at domstolenes involvering svekker bevisverdien av avhørene i dag.

Advokatforeningen vil tvert om fremheve viktigheten av at dommerkontrollen økes. Det vil regelmessig være tale om avhør i saker av et alvor som tilsier at avhørene ikke bør ledes av dommerfullmektig.»

De fleste av høringsinstansene er positive til arbeidsgruppens forslag om å utvide adgangen til å ta supplerende avhør. Riksadvokaten skriver:

«Forskningsbaserte undersøkelser viser at det ikke er like stor grunn til skepsis mot gjentatte avhør, som tidligere antatt. Tvert om kan det spørres om dommeravhøret, slik det fungerer i dag, gir den ønskede fleksibilitet og mulighet for individuelle tilpasninger. Erfaringene fra seksuelle overgrepssaker mot barn viser at en forventning om å få med seg «alt» ofte preger dommer og avhørsperson, naturlig nok. Konsekvensen blir lange avhør som kan trette ut barnet og gjør at det blir ukonsentrert og umotivert. Stressmomentet kommer ikke minst frem i den siste fasen, etter av avhørspersonen har konferert nærmere med dem «bak speilet». Spørsmålene konsentreres da gjerne på nytt om sentrale temaer rundt selve overgrepet; når, hvor, hvordan, hvor mange ganger etc. Barnet er ofte utmattet og uinteressert på dette stadium og svarene er preget av et ønske om å blir ferdig. Etter riksadvokatens syn ville en oppdeling eller et nytt avhør med supplerende og kontrollerende spørsmål i mange tilfeller gitt et bedre resultat og vært mer hensynsfullt ovenfor barnet.»

Fra Politidirektoratets høringsuttalelse siteres:

«Som arbeidsgruppen påpeker viser nyere forskning at flere avhør av barnet, når det er nødvendig, kan være det mest hensynsfulle overfor barnet, og avgjørende for å få saken opplyst i tilstrekkelig grad- såfremt avhørene gjennomføres av kvalifiserte avhørere etter anbefalte metoder, nært i tid og av den samme avhøreren.»

Advokatforeningen skriver:

«Det kan lett tenkes behov for å stille spørsmål som aktor ikke ser relevansen av, men som siktede og hans forsvarer har en mening med. Ikke minst vil dette kunne være tilfelle på et tidlig stadium av etterforskingen, noe som gjerne vil være tilfellet ved avhør av barn/andre sårbare. Advokatforeningen mener det bør lovfestes at siktede har rett til å stille spørsmål i et supplerende avhør der hvor han ikke har vært varslet om første avhør. For ordnes skyld presiseres at det må gjelde selv om forsvareren har vært til stede (med taushetsplikt overfor siktede). Det må være klart at forsvarer må kunne stille sine spørsmål uten noen form for forhåndsgodkjennelse fra politiets side.[…]

Advokatforeningen stiller spørsmål om ikke også forsvarer bør få anledning til å begjære gjentatt avhør der det er et klart behov for oppfølgingsspørsmål pga utviklingen i saken – på samme måte som at politiet vil kunne gjennomføre dette som ledd i etterforskingen. Det understrekes at dette ikke bør tre i stedet for forsvarers deltagelse i første avhør.»

Stine Sofies Stiftelse uttaler:

«Seksuelle overgrep og vold mot barn er svært alvorlig, og særlig vil overgrep begått av en omsorgsperson kunne medføre betydelige skader på barnet. Det er derfor viktig at man ved mistanke om overgrep kan gjennomføre flere avhør selv om barnet ikke forteller om overgrep første gang. Barn kan være veldig lojale mot sine foreldre og nære familiemedlemmer, og det kan være spesielt vanskelig å fortelle om så intime detaljer til en fremmedperson. Det er derfor viktig at avhøret i så stor grad som mulig tas av samme avhører og så raskt som mulig, slik at barnet føler seg tryggere.»

Støttesenter mot Incest – Oslo skriver:

«Vi støtter at politiet kan ta flere avhør av fornærmede barn og at det kan gjøres flere supplerende dommeravhør. Vår erfaring er at barn trenger tid for å opparbeide trygghet og tillit, og at de forteller mer over tid. Støttesenteret er svært bekymret over alle de saker som henlegges fordi barn ikke forteller/forteller lite under dommeravhør, og mener at dette forslaget kan bedre situasjonen.»

Nasjonal institusjon for menneskerettigheter skriver:

«Antall avhør bør begrenses til et absolutt minimum og der flere avhør er påkrevet, bør de foretas av samme person hver gang.»

Flere av høringsinstansene er skeptiske til arbeidsgruppens forslag om at mistenkte ikke alltid skal varsles før første avhør, og at det eventuelt settes en frist for tiltalte til å be om supplerende avhør. Mange mener at arbeidsgruppen ikke har foretatt en grundig nok drøftelse av spørsmålet opp mot internasjonal rett. Advokatforeningen er særlig kritisk til forslaget og skriver:

«Det er etter vår oppfatning viktig å vedta et regelverk som ikke legger seg på laveste tillatte nivå etter konvensjonen. […] Videre er Advokatforeningen uenig i at hensynet til avhørte/vitnet skal begrunne utsatt varsling. Arbeidsgruppen har på s. 36 nevnt at det kan være nødvendig med utsatt varsling for å gjøre fornærmede «trygg i avhørssituasjonen», og at involvering av gjerningsmannen vil av fornærmede kunne oppleves som truende. Det er etter Advokatforeningens oppfatning ikke grunn til å trekke dette så langt at en offentlig oppnevnt forsvarers tilstedeværelse kan være en slik belastning at man også aksepterer denne ytterligere innskrenkning av siktedes rett til og mulighet for kontradiksjon. Hensynet til avhørte/vitne kan etter Advokatforeningens syn ikke kan begrunne bortfall av siktedes helt sentrale rettigheter under etterforskingen. Vesentlig i denne sammenheng er at den antatte gjerningsmannen selv ikke vil være til stede i tilknytning til avhøret, kun dennes forsvarer. Sett under ett vil skjønnsadgangen til å utelukke siktedes forsvarer bli alarmerende vid dersom arbeidsgruppens forslag til nytt fjerde ledd i strprl. § 234 vedtas.»

Det nasjonale statsadvokatembetet skriver:

«Slik systemet er i dag er det nok at forsvarer, etter å ha vært i kontakt med siktede, har vært til stede under dommeravhøret og at forsvarer fikk muligheten til å stille spørsmål til vitnet. Det stilles ingen krav til forsvarers forutsetninger for å stille spørsmål og gitt at dommeravhør gjennomføres innledningsvis i etterforskingen må det legges til grunn at forsvarer ofte ikke stiller alt for sterkt. Dette er uheldig selv om den siktedes rettigheter etter EMK er ivaretatt, og tilsier at ordningen med dommeravhør nå bør endres. Som anført over bør det av flere grunner kunne gjennomføres flere avhør og Det nasjonale statsadvokatembetet legger til grunn at siktedes rett til kontradiksjon bedre ivaretas ved at forsvarer på et senere stadium i etterforskingen gis anledning til å være til stede under avhør av særlig sårbare personer og at forsvarer da gis mulighet til å stille spørsmål. Saken er på dette tidspunkt bedre belyst og forsvarers forutsetninger for å ivareta siktedes rettigheter styrkes klart. Et system som skal bygge på en slags etterfølgende «godkjenning» av et avhør, jf.- forskriften § 10, har betenkeligheter og synes å ligge i randsonen av hva EMK åpner opp for. Dette er uheldig og rettssikkerhetsmessige betraktninger tilsier at en slik løsning i liten grad bør benyttes.»

Riksadvokaten bemerker at det kan reises spørsmål om en absolutt frist for siktede til å begjære supplerende avhør vil kunne være i strid med EMK artikkel 6 og antar at departementet ser nærmere på dette.

Mange av høringsinstansene støtter forslaget om at første avhør oftere skal kunne tas uten at mistenkte blir siktet og varslet om avhøret. Agder lagmannsrett og Nedre Telemark tingrett skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Det er også en innvending mot dagens ordning at begjæring om dommeravhør medfører at en mistenkt person får status som siktet med de prosessuelle rettigheter som følger av dette etter straffeprosessloven § 82, jf. Rt-1993-1118. Behovet for å få gjennomført dommeravhøret kan presse frem en siktelse på et grunnlag som viser seg å være mangelfullt. Dette er en stor belastning for den som blir siktet. Det kan dessuten medføre at påtalemyndigheten må avsløre mistanken på et så tidlig tidspunkt at det kan skade etterforskingen. Når mistenkte er et familiemedlem eller en annen med nær relasjon til barnet, kan det også utsette barnet for en viss risiko.

Det er derfor en fordel å ha mulighet for å foreta avhør av barnet tidlig uten at mistenkte får status som siktet. Selv om det på grunnlag av en anmeldelse eller andre opplysninger foreligger en mer eller mindre konkret underbygget mistanke mot en bestemt person, vil som regel dommeravhøret være av svært stor betydning for påtalemyndighetens vurdering av om det er grunnlag for å gå videre med saken.

Dersom det etter et tidlig avhør foretatt uten varsel til siktede blir besluttet å gå videre med saken, må siktedes rett til kontradiksjon ivaretas på et senere tidspunkt. Det kan da bli nødvendig med et nytt avhør. Det er viktig at innvendingene man hittil har hatt mot gjentatte avhør er svekket, se Arbeidsgruppens redegjørelse for nyere forskning på side 19–20 (punkt 3.4). For siktede må det være en fordel å kunne forberede spørsmål til fornærmede etter å ha hatt anledning til å gjennomgå dommeravhøret og andre opplysninger i saken med sin forsvarer før et nytt avhør gjennomføres. Det vil gjøre det lettere å konsentrere avhøret til supplerende spørsmål. […]

Vi kan vanskelig se for oss at EMD vil konstatere krenkelse i et tilfelle hvor siktedes rett til kontradiksjon er tilstrekkelig ivaretatt når avhøret føres som bevis under hovedforhandlingen, og hvor unnlatt varsel til siktede om det første avhøret er begrunnet ut fra hensynet til etterforskingen. Arbeidsgruppen har trolig rett i at man må operere med en hovedregel om varsling, supplert med en adgang til å unnlate varsel dersom etterforskingsmessige hensyn tilsier det, jf. utkast til § 239 nytt annet ledd annet punktum.»

Vestoppland politidistrikt trekker frem at også våre internasjonale forpliktelser til å ivareta vitnene må tilligges vekt og skriver:

«Vi er enige i arbeidsgruppens redegjørelse for hvilke rettslige rammer som følger av EMK artikkel 6 nr. 1, jf. nr. 3 bokstav d, slik rettstilstanden er etter A.S. mot Finland. Imidlertid er vi av den oppfatning at rapporten gir en mangelfull beskrivelse av det samlede bilde av våre internasjonale forpliktelser, som også inkluderer bestemmelser hvor hensynet til vitnet utgjør den beskyttende interesse.

De aktuelle bestemmelser er EMK artikkel 8 og barnekonvensjonen artikkel 19. Begge bestemmelser gjelder som kjent som norsk rett med forrang, jf. menneskerettsloven § 3, jf. § 2 nr. 1 og 4. Etter vårt syn bidrar bestemmelsene til å styrke arbeidsgruppens konklusjon vedrørende spørsmålet om det – i relasjon til retten til kontradiksjon – er adgang til å utsette underretning til siktede om berammelse av dommeravhør.

EMK artikkel 8 gir «[e]nhver […] rett til respekt for sitt privatliv [,] familieliv [og] hjem». Bestemmelsen etablerer en plikt for myndighetene til å beskytte privatpersoner mot overgrep begått av andre privatpersoner. Hvis for eksempel myndighetene ikke foretar seg tilstrekkelig for å beskytte kvinner og barn mot en voldelig ektefelle og far, vil dette kunne representere en konvensjonskrenkelse. Varsling av siktede om dommeravhør er etter vårt syn et eksempel på dette. […]

Etter vårt syn vil det å varsle en overgriper om at hans barn skal forklare seg i dommeravhør, i de fleste tilfeller utgjøre en krenkelse av konvensjonsbestemmelsen. Høyesterett har lagt til grunn at konvensjonstolkning foretatt av FNs menneskerettskomite skal ha betydelig vekt som rettskilde ved fortolkning av SP. Det samme må gjelde den tolkning FNs komite for barnets rettigheter foretar av barnekonvensjonen. Norske lovbestemmelser må således tolkes i lys av komiteens retningslinje om at en ved etterforsking av overgrepssaker skal unngå at barnet påføres ytterligere skade – for eksempel i form av at det «legges til rette» for at overgriperen kan forsøke å true barnet til taushet.»

Norsk senter for menneskerettigheter skriver:

«Til tross for at det følger av arbeidsgruppens mandat, har imidlertid ikke arbeidsgruppen foretatt noen vurderinger av hvordan forslagene forholder seg til Norges internasjonale menneskerettighetsforpliktelser gjeldende barn og psykisk utviklingshemmende. […] Arbeidsgruppen har vært seg bevisst når det gjelder hensynet til mistenkte/siktede i denne sammenheng, og har innhentet en betenkning om EMKs rettslige rammer. […] Vurderinger av forslagene i forhold til «barnets beste», jf. FNs barnekonvensjon artikkel 3, er imidlertid ikke foretatt. […] Forslagene gjeldende psykisk utviklingshemmede reiser liknende problemstillinger. […] Nasjonal institusjon for menneskerettigheter påpeker at forslagene må vurderes opp mot Norges internasjonale menneskerettighetsforpliktelser gjeldende barn og psykisk utviklingshemmede, før en lovproposisjon eventuelt besluttes fremlagt.»

Politidirektoratet er enige i arbeidsgruppens forslag, men etterlyser også en gjennomgang av våre menneskerettslige forpliktelser for barn. De viser dessuten til en uttalelse fra Kripos om at varsling kan ha svært uheldige konsekvenser for barna og for etterforskingen.

Om varsling ved oppnevning av midlertidig verge (setteverge) i saker der opprinnelig verge er mistenkt eller av annen grunn inhabil og ikke skal varsles om avhøret, uttaler Oslo politidistrikt og Statens Barnehus i Oslo i sin felles høringsuttalelse:

«Som påpekt av arbeidsgruppen vil varsling av verger straks setteverge er oppnevnt (vgml § 14 tredje ledd), lett føre til stor risiko for barnet og stor fare for bevisforspillelse. Hensynet til etterforskingen tilsier derfor at oppnevning av setteverge bør kunne skje uten samtidig varsling av vergene.»

Stine Sofies Stiftelse skriver:

«Arbeidsgruppen har også drøftet vergemålsloven § 14 tredje ledd hvor den som oppnevnes som ny verge og den som fratas vergeansvaret skal få skriftlig meddelelse straks. Et slikt varsel vil være problematisk i familievoldssaker og det er etablert en praksis hvor man enten foretar oppnevninga tett oppimot avhøret slik at meddelelsen ikke kommer frem i tide eller at politiet foretar varslingen. Stiftelsen mener dette må reguleres slik at den blir en lik praksis i alle politidistrikt.»

6.4 Departementets vurdering

6.4.1 Ny avhørsmodell – generelt

Departementet har kommet til at ansvaret for tilrettelagte avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner bør overføres fra domstolene til politiet og at dommeren ikke lenger skal være til stede ved avhørene. Departementet vil videre foreslå at mistenkte som hovedregel ikke lenger automatisk skal få status som siktet når det blir tatt tilrettelagt avhør. Det innebærer at mistenkte i utgangspunktet ikke skal bli varslet i forkant av det første avhøret. Det skal heller ikke oppnevnes forsvarer på dette tidspunktet. Dersom politiet, etter at det er tatt tilrettelagt avhør, mener det er grunn til å anta at noe straffbart har skjedd og mistanken er rettet mot en eller flere navngitte personer, skal påtalemyndigheten erklære mistenkte for siktet, slik at siktede kan ivareta sin rett til kontradiksjon. Siktede skal få oppnevnt forsvarer og sammen med sin forsvarer straks få adgang til å se videoopptak av avhøret og få informasjon om at det er adgang til å begjære supplerende avhør der siktedes forsvarer kan være til stede og siktedes spørsmål kan bli stilt til vitnet. Adgangen til å ta supplerende avhør skal være vid slik at siktede blir sikret en rettferdig rettergang.

Departementet mener at ny avhørsmodell gir bedre rettssikkerhet både for barnet, de særlig sårbare voksne og siktede. Det skyldes særlig at utsatt varsling av mistenkte legger til rette for at flere saker om vold og seksuelle overgrep mot barn og særlig sårbare voksne blir anmeldt og vil minske risikoen for at vitnene blir utsatt for nye overgrep og trusler i tiden mellom anmeldelse og avhøret. Videre mener departementet, i likhet med Agder lagmannsrett, Nedre Telemark tingrett og Det nasjonale statsadvokatembetet, at siktedes rettssikkerhet blir bedret fordi siktede får muligheten til å se avhøret før siktede skal forberede spørsmål til vitnet. Slik får siktede langt bedre forutsetninger for å stille relevante spørsmål til vitnet og få frem alle sider ved vitnets forklaring. Departementet har foretatt en grundig menneskerettslig vurdering av modellen og mener at forslaget er i samsvar med våre internasjonale forpliktelser, se punkt 6.4.6.

6.4.2 Ansvar for avhørene

Både Evalueringsrapporten, Barnehusevalueringen, Sæverud-rapporten og svært mange av høringsinstansene trekker frem at dommeren i dag har en tilbaketrukket rolle ved avhørene, og at det sjelden oppstår diskusjoner der det er behov for at dommeren bryter inn. Departementet er enig med arbeidsgruppen i at det ikke lenger er behov for at en dommer er til stede ved avhørene og at en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse i stedet bør få ansvaret for å lede avhøret. Avhørsleder skal ta stilling til hvilke spørsmål som kan stilles til vitnet, hva avhører skal kunne fortelle vitnet og andre spørsmål som kommer opp i forbindelse med avvikling av avhøret. For at tilrettelagte avhør skal ha bevisverdi og kunne tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen, skal vitnene i disse sakene ha forklaringsplikt for politiet. Forklaringsplikt er nærmere omtalt i punkt 10.

Advokatforeningen mener at en påtalejurist ikke vil kunne foreta en uavhengig avveining av interessene i den enkelte sak og at det er nødvendig med en dommer for å lede avhøret. Departementet kan se at en dommer prinsipielt sett er mer nøytral enn en påtalejurist. Påtalemyndigheten har imidlertid en plikt til å klarlegge både det som taler mot mistenkte og det som taler til fordel for mistenkte, jf. straffeprosessloven § 226 tredje ledd. Videre skal påtalemyndighetens tjenestemenn etter § 55 fjerde ledd opptre objektivt i hele sin virksomhet, herunder på etterforskingsstadiet, når det treffes påtalevedtak og ved iretteføring av saken. Påtalemyndigheten plikter således også å ha øye for det som taler til gunst for mistenkte. Departementet foreslår i tillegg at avhørsleder skal få et særlig ansvar for å fremkalle en klar og sannferdig forklaring og våke over at saken blir fullstendig opplyst, slik retten har etter straffeprosessloven § 136 første ledd og § 294. Departementet er enig med Riksadvokaten i at det i praksis neppe er slik at en erfaren politiadvokat som er vant til å foreta bevis- og påtalemessige vurderinger, har dårligere forutsetninger for å lede og overvåke avhørene enn vekslende dommere og dommerfullmektiger. Departementet deler også arbeidsgruppens og flertallet av høringsinstansenes syn om at bevisverdien av et avhør i mye større grad er avhengig av hvor fort avhøret gjennomføres, kompetansen til avhøreren og den tekniske kvaliteten på lyden og bildet på opptaket enn hvorvidt en dommer har fulgt avhøret underveis.

Departementet er enig med Advokatforeningen i at loven må sikre at forsvarers spørsmål blir stilt til vitnet selv om avhørsleder ikke anser dem som viktige for saken. Departementet foreslår derfor å lovfeste at avhørsleder må tillate at forsvarers spørsmål blir stilt, med mindre hensynet til vitnet klart taler imot det. Er forsvarer uenig i avhørsleders avgjørelse, kan forsvarer begjære supplerende avhør der spørsmålene som ønskes stilt til vitnet er angitt. Avslår avhørsleder forsvarers begjæring om å få stilt spørsmålene i et supplerende avhør, skal siktede kunne bringe avhørsleders avgjørelse inn for retten, se nærmere om dette i punkt 6.4.5.

Forsvarer har i tillegg mulighet til å komme med innvendinger mot at avhøret benyttes som bevis under hovedforhandlingen, jf. straffeprosessloven § 272 første ledd bokstav c, eller så tvil rundt bevisverdien av forklaringen når videoopptaket spilles av. Dommeren skal se videoopptak av hele avhøret(ne) og granske det nøye. En eventuell feilvurdering gjort av avhørslederen vil kunne føre til at beviset ikke vil bli tillatt ført eller at bevisverdien av det svekkes. Avhørsleder har således også stor interesse i å fremkalle en klar, sannferdig og nøytral forklaring.

Dersom avhøret ikke er gjennomført på en betryggende måte, vil det, som Evalueringsrapporten fremhever, ikke alltid være mulig for domstolene å rette opp i feilen under hovedforhandlingen. Det gjelder for eksempel om vitnet har blitt stilt ledende spørsmål eller blitt gitt informasjon som kan ha påvirket vitnet. Det vil også være tilfellet dersom dommeren ser at saken ikke er tilstrekkelig opplyst og mener at det burde tas supplerende avhør, men det av hensyn til vitnet bør unngås fordi det har gått lang tid siden avhøret. Departementet går imidlertid ut fra at det svært sjelden vil skje og at det neppe vil skje oftere når avhørene blir påtalestyrt enn ved dommerstyrte avhør.

Riksadvokaten skriver i sin høringsuttalelse at ansvaret for avhørene opprinnelig ble lagt til domstolene for å sikre siktedes rettigheter og spør om argumentene fortsatt har gyldighet eller om utviklingen nå tilsier en annen modell. Slik departementet ser det, var det da dommeravhørsordningen ble opprettet i 1926 helt nødvendig for å ivareta siktedes rettssikkerhet at dommeren var til stede ved avhørene. Det skyldes at siktede ikke på noe stadium i saken fikk mulighet til å få sine spørsmål stilt til vitnet og at det ikke ble tatt opptak av avhøret. At avhør kan tas opp på video som kan spilles av under hovedforhandlingen kom inn i loven i 1992, mens forsvarers tilstedeværelse først kom inn i loven i 1994. Departementet mener på denne bakgrunn at utviklingen tilsier at det ikke lenger er behov for at en dommer er til stede ved avhøret for at siktedes rettssikkerhet skal ivaretas.

I både Evalueringsrapporten, Barnehusevalueringen, Sæverud-rapporten og flere av høringsuttalelsene fremholdes det at dagens ordning med dommerledede avhør er tungvinn og ressurskrevende. Mange aktører skal delta og normalt venter man med å ta avhør til man finner et tidspunkt som passer alle. Som nevnt innledningsvis, er ventetiden for dommeravhør altfor lang. Dette er en trussel mot både vitnene og siktedes rettssikkerhet. Det er derfor helt sentralt å legge til rette for at avhørene kan tas raskt.

Slik departementet vurderer det, vil det å overføre ansvaret for avhør av barn og særlig sårbare voksne fra domstolene til politiet medvirke til at avhør kan tas langt raskere. Departementet har lagt stor vekt på at Domstolsadministrasjonen og de fleste av domstolene som har uttalt seg, Riksadvokaten, flere statsadvokatembeter, Politidirektoratet og en rekke politidistrikter har vært tydelige på at en overføring av ansvaret for avhørene til politiet vil føre til at gjennomføringsprosessen blir enklere. De legger til grunn at tiden fra anmeldelse til avhør bør bli betydelig redusert. Som enkelte høringsinstanser har påpekt, kan det virke selvmotsigende at det å legge ansvaret for avhørene til politiet vil redusere ventetiden når det av arbeidsgruppen påpekes at den lange ventetiden i stor grad skyldes dårlig organisering og manglende ressurser hos politiet. Det er imidlertid på det rene at det er komplisert å få berammet et dommeravhør. Politiet må sende en begjæring til domstolene og man må deretter finne et tidspunkt som passer både dommeren, avhører, barnehuset, påtalejurist, etterforsker, forsvarer, bistandsadvokat og eventuelle andre som skal være til stede. Dersom politiet overtar ansvaret, vil det bli langt enklere å beramme avhør. Departementet foreslår også at aktørene skal ha plikt til å stille på det tidspunktet politiet fastsetter. Da kan politiet fastsette et tidspunkt som er kort tid etter anmeldelse har kommet inn. Organiseringen vil også bli langt mindre arbeidskrevende. Som Follo politidistrikt påpeker, er det ved enkelte domstoler lang ventetid for dommeravhør. Departementet har fått informasjon som tyder på at det i dag er et problem i langt flere distrikter. Det gir ytterligere grunn til å tro at ventetiden vil gå ned dersom ansvaret blir overført til politiet.

Departementet har ved vurderingen av avhørsmodell også sett hen til praksis i andre nordiske land. Det er bare på Island at dommeren deltar ved avhørene. Etter det departementet erfarer, fungerer det i de andre landene godt at dommeren ikke deltar ved avhørene. Sverige har god erfaring med påtalestyrte avhør av barn, og avhørsmodellen departementet nå foreslår har mange likhetstrekk med den svenske modellen.

Når politiet får ansvar for avhør av barn og andre særlig sårbare vitner, er det som arbeidsgruppen og enkelte høringsinstanser påpeker behov for å endre straffeprosessloven § 237 om rettslig avhør. Påtalemyndighetens adgang til å begjære rettslig avhør etter straffeprosessloven § 237 er begrunnet med at mistenkte og vitner ikke har forklaringsplikt for politiet, men har forklaringsplikt for retten, Ot.prp. nr. 35 (1978–79) om lov om rettergangsmåten i straffesaker (straffesakloven) merknad til § 230. Når vitnene som blir avhørt ved tilrettelagte avhør får samme forklaringsplikt for politiet som de i dag har for retten, kan departementet i utgangspunktet ikke se at det er behov for å ta rettslig avhør i disse sakene. Departementet har vurdert å fjerne påtalemyndighetens adgang til å begjære rettslig avhør i saker der det skal tas tilrettelagt avhør, men har kommet til at det ikke kan utelukkes at det vil komme situasjoner der det er behov for rettslig avhør. Departementet foreslår derfor at det gis en snever adgang til å begjære rettslig avhør dersom det skulle skje at tilrettelagt avhør ikke lar seg gjennomføre uten rettens medvirkning. Dette vil trolig bare være aktuelt i de tilfeller der et vitne, til tross for at vitnet har forklaringsplikt for politiet, bare vil forklare seg dersom en dommer er til stede.

Både Barnehusevalueringen og flere av høringsinstansene foreslår en totrinnsmodell der det først tas politiavhør av vitnet og deretter tas dommeravhør i de sakene politiet konkluderer med at det trolig har skjedd noe straffbart. Modellen ble også foreslått av Riksadvokaten sommeren 2014 som et midlertidig tiltak for å få ned ventetiden på avhør, men etter innspill fra Politidirektoratet, Kripos, Statens barnehus og Barneombudet gikk Riksadvokaten bort fra forslaget. Departementet har vurdert ordningen, men har, i likhet med Riksadvokaten, kommet til at det ikke er en god løsning. Det gjelder særlig dersom det første avhøret som tas skal være et alminnelig politiavhør som ikke skal kunne brukes som bevis under hovedforhandlingen. Vitnet vil da være nødt til å gjenta sin forklaring under dommeravhøret, og forskning viser at det kan være skadelig for barn å få spørsmål om forhold det allerede har forklart seg utfyllende om, se punkt 6.4.3. Videre er det for å ivareta vitnet viktig at det går kort tid mellom avhørene. Dersom andre avhør skal være et dommeravhør, vil det være betydelig risiko for at det, som i dag, går for lang tid før dommeravhøret blir avviklet slik at ventetiden mellom avhørene blir lang. Det vil også være uheldig for siktedes rettssikkerhet fordi barn som har fortalt om vold og seksuelle overgrep, men som har opplevd at det går lang tid uten at situasjonen har forbedret seg, ofte vil være tilbakeholdne med å fortelle mer. Dermed kan det være vanskelig å avhøre vitnet igjen.

6.4.3 Supplerende avhør

Spørsmålet om hvorvidt barn tar skade av å bli avhørt mer enn en gang ble allerede omtalt i Ot.prp. nr. 33 (1993–94). Det ble blant annet vist til at seksjonsoverlege Erik Normann ved Aker sykehus, Seksjon for seksuelt misbrukte barn, i sin høringsuttalelse stilte seg «svært tvilende til om det er så veldig skadelig at barna opplever flere dommeravhør». I Sæverud-rapporten punkt 3.4 er det redegjort for nyere forskning som viser at barn normalt ikke tar skade av supplerende avhør, men at det tvert i mot ofte vil være til barnets beste å bli avhørt flere ganger. Spørreundersøkelsene Barnehusevalueringen har foretatt viser også at barna selv opplever det som greit å forklare seg for politiet i supplerende avhør, jf. delrapport 2 side 99. Det er en utbredt oppfatning i fagmiljøet at flere avhør ofte er det mest hensynsfulle overfor barnet fordi barnet da får bedre tid til å opparbeide tillit til avhørspersonen og bedre tid til å forklare om alt det har vært utsatt for eller sett. Departementet viser her til høringsuttalelser fra blant annet Riksadvokaten og Politidirektoratet. Departementet mener på dette grunnlag at det bør åpnes for at det kan tas flere avhør av barna.

Får barnet gjentatte ganger spørsmål om noe det allerede har forklart seg utførlig om, vil barnet ofte føle seg utrygt og være redd for at det har svart noe galt. Barnet vil også kunne forsøke å tilpasse historien sin etter det det tror den voksne ønsker de skal fortelle.[4] Det er enighet blant forskere om at gjentatte spørsmål kan være skadelig for barnet og vil kunne fremkalle uriktige forklaringer. Departementet foreslår derfor at avhørene skal være supplerende og ikke gjentakende. Dette er ikke til hinder for at avhører stiller spørsmål som går i dybden av allerede avgitt forklaring.

En god og utførlig forklaring vil ofte være en forutsetning for at skyldige blir straffet. Videre vil hjelpeapparatet lettere kunne iverksette riktige tiltak for å beskytte vitnet mot nye overgrep og for å hjelpe med å bearbeide hendelsene. Barn lar gjerne være å fortelle om overgrep som har skjedd.[5] Forskning viser også at barn forteller langt mer om hva de har vært utsatt for dersom de får mulighet til å forklare seg flere ganger. Dette kommer blant annet frem i studien «High accuracy but low consistency in children’s long-term recall of a real-life stressful event», Baugerud, Magnussen og Melinder (2014). Studien viser at det svært ofte fremkommer mye ny korrekt informasjon dersom barnet avhøres mer enn en gang. Dette gjelder særlig ved avhør av de yngste barna.

Forskerne intervjuet barn en uke etter en traumatisk hendelse og igjen tre måneder etter hendelsen. Når barna ble stilt åpne spørsmål kom de som var mellom 3 og 6 år i gjennomsnitt med 48 prosent ny informasjon i det andre intervjuet. 94 prosent av den nye informasjonen var korrekt. Barn mellom 7 og 10 år kom i gjennomsnitt med 28 prosent ny informasjon ved det andre intervjuet, og hele 98 prosent av denne informasjonen var korrekt. Barn mellom 11 og 12 år kom i gjennomsnitt med 26 prosent ny informasjon ved andre intervju, og 99 prosent av den nye informasjonen var korrekt.

Det er altså grunn til å gå bort fra det tradisjonelle synet om at barn er lite troverdige vitner og å trekke forklaringen deres i tvil når de forteller om nye ting ved supplerende avhør. Etter departementets syn tilsier dette at man vil fremskaffe en mer fullstendig forklaring om barnet avhøres mer enn en gang. Å åpne for supplerende avhør er således et viktig tiltak for å beskytte barnet mot vold og seksuelle overgrep og for å legge til rette for rettslig oppfølging, jf. Grunnloven § 102 og § 104, barnekonvensjonen artikkel 19, 34 og 39 og EMK artikkel 3 og 8.

Det finnes lite forskning om psykisk utviklingshemmede som vitner. Arbeidsgruppen har ikke drøftet spørsmålet særskilt, men legger til grunn at det heller ikke vil være skadelig for de særlig sårbare voksne å bli avhørt flere ganger. Psykisk utviklingshemmede har behov for god tid og gjerne flere avhør for å gi en utfyllende forklaring.[6] Departementet legger til grunn at det også for de særlig sårbare voksne bør være vid adgang til å ta flere avhør og at disse må være supplerende og ikke gjentagende. En utvidet adgang til å ta supplerende avhør er etter departementets vurdering et viktig tiltak for å beskytte de særlig sårbare vitnene mot nye overgrep, jf. Grunnloven § 102, CRPD artikkel 16 og EMK artikkel 3 og 8, og for å sikre dem effektiv tilgang til rettssystemet på lik linje med andre, jf. CRPD artikkel 13.

Etter Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (e) skal statene se til at «antallet avhør begrenses til et minimum og finner sted bare i den grad det er nødvendig av hensyn til straffeforfølgningen». Som nevnt i punkt 4.2.2.2, er ikke bestemmelsen til hinder for at det tas supplerende avhør, men antall avhør skal begrenses. Ved avgjørelsen av om supplerende avhør skal tas, skal det legges vekt på hva som er det beste for barnet og unngås at barnet blir ytterligere traumatisert. Departementet understreker at en vid adgang til supplerende avhør ikke innebærer at vitnet skal avhøres mange ganger. Hvor mange avhør som bør tas, må bero på forholdene i den enkelte sak og om og i hvilken grad det vil være belastende for vitnet. Departementet antar at det som hovedregel tas ett til tre avhør. Er det tilstrekkelig med ett avhør for at vitnet skal gi en utfyllende forklaring, skal det ikke tas flere avhør, med mindre siktede eller vitnet ber om det.

Avhørsleder må avgjøre om det er behov for supplerende avhør for å få saken tilstrekkelig opplyst. Ved avgjørelsen skal det legges vekt på forklaringens betydning for sakens opplysning og belastningen for vitnet ved å bli avhørt igjen. I tillegg skal siktede og vitnet kunne begjære supplerende avhør. Det er avhørsleder som avgjør begjæringen, men er siktede eller vitnet uenig i avhørsleders avgjørelse, kan spørsmålet bringes inn for retten.

Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (a) slår fast at landene skal sikre at «barnet avhøres uten unødige forsinkelser». Supplerende avhør bør helst tas kort tid etter første avhør for at det ikke skal være til skade for vitnet. I brev til Riksadvokaten 27. mai 2014 skriver Kripos:

«Riksadvokaten nevner i sitt brev at innvendingene mot gjentatte avhør nå synes vesentlig nedtonet. Vi deler dette synet, men med den presisering at kunnskapen vi i dag har om gjentatte avhør viser at tiden det tar mellom det første og det/de gjentatte avhørene er av avgjørende betydning. Det bør gå kort tid, helst ikke mer enn noen få dager, og maksimum en uke mellom avhørene.»

Departementet mener på denne bakgrunn at eventuelle supplerende avhør må tas så raskt som mulig og i utgangspunktet ikke senere enn en uke etter forrige avhør. Dersom det er nødvendig av hensyn til etterforskingen eller siktede, og det ikke vil være en uforholdsmessig belastning for vitnet, kan politiet gå utover denne fristen. Går det lang tid før siktede får muligheten til å begjære supplerende avhør og supplerende avhør av hensyn til vitnet ikke kan gjennomføres, kan konsekvensen bli at videoopptak av avhøret ikke kan benyttes som bevis under hovedforhandlingen. Se nærmere om dette i 6.4.5 og 6.4.6.

Etter Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (d) skal det legges til rette for at «det alltid er de samme personer som avhører barnet, om det er mulig og hensiktsmessig». At barnet møter samme person er av stor betydning for barnets trygghetsfølelse og således viktig for at det ikke skal være belastende å bli avhørt igjen og for om barnet forteller om hva som har skjedd. Det bør derfor normalt bare være ved sykdom eller lignende at det benyttes ulike avhørere.

6.4.4 Utsatt varsling av mistenkte

Departementet foreslår at beslutning om å ta avhør av barn og særlig sårbare voksne ikke lenger automatisk skal føre til at det blir tatt ut siktelse og til at siktede blir varslet om avhøret. Hovedregelen skal etter forslaget være at mistenkte ikke varsles før første avhør.

Samfunnet er forpliktet til å beskytte barn mot vold og overgrep, jf. Grunnloven § 102 andre ledd og § 104, EMK artikkel 3 og 8 samt barnekonvensjonen artikkel 19 og 34, og Norge er forpliktet til å treffe egnede lovgivningsmessige tiltak for å gi barn denne beskyttelsen, jf. barnekonvensjonen artikkel 4 og Lanzarote-konvensjonen artikkel 4. Det samme gjelder personer med funksjonsnedsettelse, jf. CRPD artikkel 16.

Som arbeidsgruppen har redegjort for, kan barn ofte komme i en vanskelig, og av og til farlig, situasjon dersom mistenkte blir informert om avhøret før det tas. Barna kan bli utsatt for nye overgrep og de kan bli truet eller presset til ikke å forklare seg, eller til å forklare seg usant. I de fleste sakene der barn blir utsatt for vold eller seksuelle overgrep er gjerningspersonen noen barnet kjenner godt, gjerne i den nære eller utvidede familiekrets, jf. Barndommen kommer ikke i reprise, Strategi for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom (2014–2017) punkt 4.3. Personer med psykisk utviklingshemming utsettes også i de aller fleste tilfeller for overgrep fra noen de kjenner, enten fra familie, venner, andre i bofellesskap eller fra ansatte i velferdstjenestene, jf. Meld. St. 45 (2012–2013) «Frihet og likeverd – Om mennesker med utviklingshemming» punkt 5.3.5. Dette innebærer at gjentakelsesfaren er stor og at det kan være alvorlig for vitnene om mistenkte blir varslet før avhør tas. I tillegg vil det å varsle mistenkte før avhøret blir tatt gi vedkommende mulighet til å forspille andre bevis. I de mest alvorlige sakene vil dette i dag gjerne bli løst ved at det gjennomføres en politiaksjon, men slike aksjoner er dramatiske og belastende for vitnet og siktede, og i tillegg svært ressurskrevende. Dersom mistenkte ikke blir varslet før politiet har avhørt vitnet, vil det således bli enklere å etterforske saken, noe som vil være en medvirkende faktor til at flere skyldige blir dømt. Siktelse og varsling av siktede kan også være en stor belastning for mistenkte i de sakene det viser seg at mistanken var ubegrunnet. Det kan sette vitnet i en vanskelig situasjon ovenfor den som ble mistenkt og i ytterste konsekvens oppløse familier. Arbeidsgruppens forslag om at varsling av mistenkte kan unnlates i saker der «hensynet til den avhørte eller etterforskningen tilsier det», vil kunne motvirke disse uheldige konsekvensene.

Etter departementets syn er imidlertid ikke arbeidsgruppens forslag tilstrekkelig til å beskytte barn og særlig sårbare voksne mot overgrep. For å gi barn og særlig sårbare voksne bedre beskyttelse, er det etter departementets vurdering også behov for å senke terskelen for å anmelde ved mistanke om vold eller seksuelle overgrep.

Det finnes mange eksempler på barn som har vært utsatt for overgrep i lang tid uten at noen har grepet inn. Ofte har det vist seg at det er flere som har hatt kunnskap eller mistanke om at det har blitt begått overgrep, men ingen som har meldt fra til politiet. Det er et problem at terskelen for å gå til politiet i dag er høy. Anmeldelse fører normalt til at politiet beslutter å ta dommeravhør av barnet og til at mistenkte, som i mange tilfelle er én av foreldrene, blir siktet og varslet om avhøret. Det er dramatisk for mistenkte, og noe de fleste ønsker å unngå å utsette andre for før de er ganske sikre på at barnet faktisk har blitt utsatt for vold eller seksuelle overgrep. Særlig belastende vil dette være i et lite samfunn der nyheten om en siktelse ofte sprer seg raskt. Det at de som har mistanker om at et barn er utsatt for vold eller seksuelle overgrep ofte kjenner foreldrene, gjør det enda vanskeligere å melde fra til politiet. Det er da naturlig at mange kvier seg for å melde fra til politiet når en anmeldelse fører til at mistenke blir siktet og informert om avhøret allerede før politiet har fått undersøkt saken nærmere.

Barneverntjenesten skal sikre at barn som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling får nødvendig hjelp og omsorg. Gjennom bekymringsmeldinger og etter undersøkelse kan barneverntjenesten få mistanke om at en forelder utøver vold eller seksuelle overgrep. Barneverntjenestens taushetsplikt etter barnevernloven er ikke til hinder for at barneverntjenesten formidler opplysninger til politiet når dette kan fremme barneverntjenestens oppgaver eller forebygge vesentlig fare for liv eller alvorlig skade for noens helse, jf. barnevernloven § 6-7 tredje ledd. Dersom barneverntjenesten etter en konkret vurdering finner at å gi opplysninger til politiet er nødvendig for å hjelpe og beskytte barnet, skal barneverntjenesten varsle politiet. Dette vil som regel være tilfellet ved en så alvorlig bekymring som mistanke om vold eller seksuelle overgrep mot barn. Departementet er imidlertid kjent med at barneverntjenesten av og til kontakter politiet for sent. Dette kan blant annet skyldes usikkerhet om og når forholdet kan anmeldes til politiet og hensynet til tilliten til foreldrene og til det videre samarbeidet med familien. Barneverntjenesten vil i utgangspunktet tilstrebe et så godt forhold og samarbeid med foreldrene som mulig for å kunne ivareta barnet på best mulig måte. Dette kan imidlertid bli vanskelig dersom barneverntjenesten anmelder forholdet til politiet slik at én av eller begge foreldrene blir siktet og varslet om avhøret. Barneverntjenesten vil derfor ofte ønske å undersøke forholdene nærmere før de går til politiet. Undersøkelsene kan både gå ut på å snakke med barnet og med foreldrene. Har foreldre, barneverntjenesten eller andre snakket med barnet om det straffbare forholdet før barnet har forklart seg til politiet, vil det kunne bli reist tvil om hvorvidt barnets forklaring har blitt påvirket. Departementet viser til Kripos’ brev til Riksadvokaten 27. mai 2014:

«I saker hvor barnevernet planlegger akuttplassering er det svært viktig at alt skjer i rett rekkefølge, herunder at dommeravhøret sikres før barnevernet foretar sine undersøkelser. Vi har flere eksempler på saker som først kommer til politiets kunnskap etter at barnevernet har hatt grundige samtaler med barna, og også har konfrontert mistenkte med detaljer. En av følgene er at mistenkte har hatt mulighet til å påvirke barna forut for et dommeravhør. Det ligger et betydelig ansvar hos politi- og påtalemyndighet i å prioritere riktig, slik at ressursene settes inn i de sakene hvor det haster mest med å sikre barnets forklaring.»

Ettersom barneverntjenestens samtaler med barnet ikke kan brukes som bevis i en straffesak, må politiet når det skal avhøre barnet be barnet fortelle historien igjen. Som påpekt i punkt 6.4.3, vil det ofte være en stor belastning for barnet å få gjentatte spørsmål om noe det har forklart seg inngående om, og noen barn vil ikke lenger fortelle når de blir bedt om å gjenta historien. I slike tilfeller vil bevisene i saken ofte ikke være gode nok til at politiet kan ta ut tiltale.

For å gi barn beskyttelse mot vold og seksuelle overgrep er det altså svært viktig at politiet og barneverntjenesten samarbeider godt. Regelverket må ikke være et hinder for at barneverntjenesten går til politiet. Departementet mener derfor at politiet må kunne undersøke en sak og ta avhør av et barn uten at foreldrene blir varslet om at de er mistenkt i saken. Det vil gjøre det enklere for barnevernstjenesten å melde fra til politiet når de har mistanke om at barn er utsatt for vold eller seksuelle overgrep, og således sikre at politiet raskt får beskjed om saken og at politi og barneverntjenesten så tidlig som mulig innleder samarbeid. Det er viktig at politiet sørger for å ta avhør i slike saker svært raskt, slik at avhøret normalt kan tas før barneverntjenesten må gjøre sine undersøkelser, jf. punkt 8.4. For å unngå at barnet skal måtte gjenta sin historie for barneverntjenesten og for å sikre at barneverntjenesten raskt får den nødvendige informasjonen for å kunne beskytte barnet, foreslår departementet at barneverntjenesten i utgangspunktet skal kunne være til stede ved tilrettelagte avhør av barn der straffesaken gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon. Se nærmere om dette i punkt 14.4.

Det er i flere sammenhenger påpekt at det er et problem at saker der utviklingshemmede er utsatt for vold og seksuelle overgrep ikke anmeldes. Det kommer blant annet frem i arbeidsgruppens egen spørreundersøkelse samt er omtalt i Meld. St. 45 (2012–2013) «Frihet og likeverd – Om mennesker med utviklingshemming». I likhet med saker der barn er ofre, vil anmeldelse normalt føre til at det blir tatt ut siktelse og til at siktede blir varslet om avhøret. Det gjør at terskelen for å anmelde blir høy. Det skyldes særlig at den utviklingshemmede ofte er i et avhengighetsforhold til den mistenkte. Utsatt varsling av mistenkte er således også viktig for å legge bedre til rette for at de som har mistanker om vold eller overgrep mot særlig sårbare voksne raskt melder fra til politiet.

Departementet har grunn til å tro at den foreslåtte avhørsmodellen vil gi barn og særlig sårbare voksne vesentlig bedre rettssikkerhet enn en ordning der anmeldelse fører til siktelse og varsling av siktede. Når siktedes rettigheter kan ivaretas ved at vedkommende får sine spørsmål stilt ved supplerende avhør, mener departementet at dette er en løsning som best balanserer hensynet til siktede og hensynet til vitnet.

6.4.5 Nærmere om varsling av siktede og adgang til å få spørsmål stilt ved supplerende avhør

Departementet foreslår altså at det første avhøret som hovedregel skal tas uten at mistenkte er varslet eller har fått oppnevnt forsvarer. Det skal likevel ikke gjelde om det anses ubetenkelig av hensyn til vitnet og etterforskingen å varsle om avhøret. Det vil kunne være tilfelle dersom mistenkte allerede er siktet i saken. Det vil også kunne gjelde i andre saker. Har politiet i en slik sak skjellig grunn til å mistenke en spesifikk person, skal politiet ta ut siktelse slik at vedkommende blir varslet og får oppnevnt forsvarer som kan følge avhøret.

Skal ikke mistenkte varsles om avhøret, skal mistenkte heller ikke varsles eller underrettes om oppnevning av midlertidig verge. Som nevnt i punkt 13, skal barn eller særlig sårbare voksne som blir avhørt som vitne i straffesaker normalt ha en verge som ivaretar deres interesser i forbindelse med avhørene. For barn er det oftest foreldrene som er verger. Særlig sårbare voksne har gjerne oppnevnte verger. Kan vergen ikke ivareta vitnet, enten fordi vergen er mistenkt eller fordi vergen har en tilknytning til mistenkte som gjør vergen inhabil, oppnevnes det en midlertidig verge (setteverge), jf. lov 26. mars 2010 nr. 9 om vergemål (vergemålsloven) §§ 16, 27 og 34. Før vedtak om oppnevning av midlertidig verge treffes, skal ordinær verge i utgangspunktet varsles, jf. forvaltningsloven § 16. Det følger videre av forvaltningsloven § 27 at den ordinære vergen skal underrettes når det er fattet vedtak om oppnevning av midlertidig verge. I de sakene der vergen er inhabil, vil det å varsle om oppnevning av midlertidig verge kunne innebære at mistenkte blir varslet om at vitnet skal avhøres. Departementet er derfor enig med arbeidsgruppen i at det er nødvendig med en praktisk anvendelig løsning for å unngå varsling i disse sakene slik at vitnet beskyttes mot ytterligere overgrep. Skal politiet la være å varsle mistenkte før første avhør av vitnet, er det også nødvendig at Fylkesmannen lar være å varsle om oppnevnelse av midlertidig verge. Departementet foreslår derfor at Fylkesmannen i slike saker skal utsette å varsle om at midlertidig verge skal oppnevnes eller er oppnevnt. Fylkesmannen bør avgjøre tidspunktet for varsling i dialog med politiet og barneverntjenesten, slik at varsling for eksempel kan skje parallelt med at politiet tar ut siktelse og barneverntjenesten iverksetter tiltak for å verne barnet. At mistenkte ikke skal varsles innebærer også at innkalling etter straffeprosessloven § 110 eller § 114 ikke skal sendes foresatte som er mistenkt eller i en slik relasjon til mistenkte at vedkommende av den grunn er inhabil.

Advokatforeningen fremholder i sin høringsuttalelse at det i de tilfellene der siktede ikke skal varsles om første avhør, skal oppnevnes forsvarer for siktede som får taushetsplikt overfor sin klient. Som nevnt i punkt 6.1, vurderte departementet i 1997 om det skulle oppnevnes forsvarer i saker der mistenkte er ukjent eller av andre grunner ikke skal varsles. Mange av høringsinstansene, deriblant Riksadvokaten og Den norske Dommerforening, uttrykte skepsis til forslaget. I Ot.prp. nr. 33 (1993–94) punkt 3.3 oppsummerer departementet høringsuttalelsene og skriver:

«Det anføres også at i de tilfellene hvor ingen er siktet og forsvareren ikke har kunnet konferere med den mistenkte, vil det være tvilsomt om en forsvarers tilstedeværelse vil kunne være noen nevneverdig rettssikkerhetsgaranti, fordi en forsvarer da vanskelig kan ivareta den mistenktes interesser i særlig grad.»

Riksadvokaten skrev den gangen, jf. Ot.prp. nr. 33 (1993–94) punkt 3.3:

««Barneavhøret» er som regel av de første etterforskingsskritt i saken. Ofte skjer dette før mistenkte er pågrepet og/eller avhørt, og til tider også før det er kjent hvem den mulige gjerningsmann er. Utvalget foreslår at det skal oppnevnes forsvarer for den (mulige) mistenkte, jf utkastet til strpl § 97 nytt annet ledd. I nytt fjerde punktum i strpl § 239 første ledd foreslås at forsvareren alltid skal gis anledning til å overvære barneavhøret. Det fremgår av innstillingen side 50-51 at bakgrunnen for forslagene er de krav art 6 i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon antas å stille til vår prosessordning.

Etter riksadvokatens oppfatning kan det reises spørsmål om de foreslåtte bestemmelser er egnet til å sikre at straffeprosessloven på dette punkt er i samsvar med menneskerettighetskonvensjonen. Riksadvokaten har lagt avgjørende vekt på følgende:

(1) Før forsvareren har hatt anledning til å diskutere grunnlaget for mistanken med mistenkte, vil hans tilstedeværelse ved barneavhøret ha liten rettssikkerhetsmessig verdi. Forsvareren kan i denne situasjon neppe bidra til en balansert opplysning av saken utover det dommeren vil sørge for i kraft av sin embets plikt.

(2) Med mindre man innfører en bestemmelse som gjør det mulig å pålegge en forsvarer oppnevnt etter § 97 annet ledd taushetsplikt (eventuelt også «kontaktforbud») overfor mistenkte, kan forsvarerens tilstedeværelse ved barneavhøret få skadevirkninger for etterforskningen. Dette kan igjen lede til pågripelse av mistenkte på et tidligere tidspunkt og på et svakere grunnlag enn idag.

(3) Når mistenkte er forholdt grunnlaget for mistanken, føler forsvareren idag ofte et sterkt behov for å stille fornærmede ytterligere spørsmål. Med den ordning som foreslås i innstillingen er det riksadvokatens oppfatning at den oppnevnte forsvarer vil føle dette enda mer påtrengende. Det foreligger flere avgjørelser fra Menneskerettighetsdomstolen og -kommisjonen hvor det skjer en «identifikasjon» mellom mistenkte og hans forsvarer. Med utvalgets forslag vil forsvareren (med rette) oppleve seg som garantist for at mistenkte er gitt anledning til å eksaminere de vitner som blir påberopt mot ham, jf EMK art 6 nr 3 d.

Hvis det er på det rene at forsvareren på det tidspunkt han overvar avhøret, ikke hadde noen spesiell forutsetning for å stille kritiske, kontrollerende eller supplerende spørsmål, er det riksadvokatens oppfatning at vi fremdeles kan risikere at vår prosessordning ikke blir ansett for å garantere mistenkte «a fair trial». Slik riksadvokaten ser det vil det derfor være mer formålstjenlig å myke opp bestemmelsen i strpl § 234 annet ledd annet punktum, slik at mistenktes forsvarer etter begjæring kan få stillet kontrollerende og supplerende spørsmål til fornærmede. Dette vil sikre en reell kontradiksjon, og vil ikke kunne ha negative konsekvenser for etterforskningen. Omkostningene vil være at prosessen blir mindre hensynsfull for fornærmede. Det er likevel vanskelig å komme utenom en slik virkning hvis vi tilstreber en reell forbedring av mistenktes adgang til kontradiksjon.»

Etter departementets syn har argumentene i stor grad fortsatt gyldighet. Høyesterett har i Rt. 1999 side 586 og Rt. 2011 side 93 lagt til grunn at det ikke er tilstrekkelig for å ivareta siktedes rett til kontradiksjon etter EMK artikkel 6 nr 3 (d) at forsvarer har vært til stede ved dommeravhøret, så lenge forsvarer ikke har hatt mulighet til å konferere med siktede på forhånd. Tilstedeværelse av en forsvarer som ikke har vært i kontakt med sin klient vil således ikke innebære at siktedes rett til å la avhøre vitner etter EMK artikkel 6 nr 3 (d) anses ivaretatt.

Departementet mener, i likhet med høringsinstansene og departementet i 1997, at en oppnevning av forsvarer som ikke har vært i kontakt med sin klient i liten grad styrker siktedes rettssikkerhet ved tilrettelagte avhør. Bruk av advokat som ikke har vært i kontakt med sin klient bør begrenses til de tilfeller der det ikke er mulig å sikre mistenktes rettssikkerhet på annet vis. Såkalte «skygge-advokater» benyttes i saker der retten behandler begjæringer om ransaking, beslag, utleveringspålegg, teknisk sporing, kommunikasjonskontroll eller romavlytting. I tillegg benyttes det ved anonym vitneførsel, jf. straffeprosessloven § 100 a. I disse sakene er det ikke mulig å informere mistenkte før saken behandles av retten. Det skiller disse sakene klart fra saker der det foretas tilrettelagte avhør. Ved tilrettelagte avhør kan man, som redegjort for i punkt 6.4.3, gi siktede adgang til å se videoopptak av avhøret og mulighet til å stille spørsmål til vitnet i supplerende avhør før retten treffer avgjørelse i saken. Slik blir siktedes rett til kontradiksjon godt ivaretatt.

Siktedes interesse i å være representert ved forsvarer ved tilrettelagte avhør er begrunnet med at siktede ikke vil få mulighet til å stille spørsmål til vitnet under hovedforhandlingen. Derfor har mistenkte, i motsetning til når politiet i andre saker foretar avhør som utelukkende gjennomføres i etterforskingsøyemed, behov for å være representert med forsvarer som kan be om at siktedes spørsmål stilles til vitnet. Når departementet foreslår at siktede skal kunne be om supplerende avhør der siktedes spørsmål skal kunne stilles til barnet, faller denne begrunnelsen bort. Første tilrettelagte avhør fungerer på mange måter som et politiavhør i andre saker. Det supplerende avhøret trer i stedet for siktedes rett til å eksaminere vitnet under hovedforhandlingen. Departementet kan derfor ikke se at det er behov for at siktedes forsvarer skal være til stede ved avhøret før siktede er varslet om avhøret.

Som Riksadvokaten påpekte i 1997, er det betenkeligheter forbundet med å oppnevne forsvarer som skal representere mistenkte uten at mistenkte selv er klar over det. Forsvarer vil lett komme i en vanskelig situasjon og føle at han må stille spørsmål som det senere viser seg at klienten ikke hadde ønsket stilt. Det kan få uheldige konsekvenser for mistenkte. Ettersom det ved tilrettelagte avhør er mulig å la siktede selv bestemme hvordan hans forsvar skal utøves ved at forsvarer først oppnevnes når mistenkte blir siktet og varslet, mener departementet at det også er den beste løsningen for siktede.

Som det fremgår nedenfor, foreslår departementet at påtalemyndigheten skal kunne oppnevne forsvarer og at forsvarer skal stille på det tidspunktet avhørsleder fastsetter. Oppnevning av forsvarer vil likevel medføre merarbeid og vil kunne forsinke avhøret noe. Økt ventetid er en ulempe både for barna, de særlig sårbare voksne og siktede.

Departementet mener på denne bakgrunn at det ikke bør oppnevnes forsvarer før mistenkte er varslet om avhørene.

Tas det tilrettelagte avhør uten at mistenkte er varslet, skal påtalemyndigheten straks etter første avhør ta stilling til om det er grunnlag for å ta ut siktelse. Terskelen for å ta ut siktelse skal være lav slik at mistenktes rett til kontradiksjon ivaretas. Det kan tas flere tilrettelagte avhør før det tas ut siktelse, men det skal bare skje dersom det fortsatt er behov for flere avhør for å avklare om noe straffbart har skjedd eller hvem som er mistenkt eller dersom hensynet til vitnet nødvendiggjør flere avhør før mistenkte varsles.

Dersom det tas ut siktelse, skal siktede ha forsvarer straks. Som påpekt ovenfor, forutsetter den foreslåtte avhørsmodellen at det supplerende avhøret normalt blir tatt raskt etter det første avhøret. Departementet mener derfor at påtalemyndigheten må få myndighet til å oppnevne forsvarer slik at det kan sikres at siktede får forsvarer straks. Ordningen blir altså som i varetektsfengslingssakene, jf. straffeprosessloven § 102 og § 98. For å sikre at heller ikke oppnevning av bistandsadvokat forsinker avhøret, foreslår departementet at politiet skal kunne tilkalle advokat for fornærmede etter straffeprosessloven § 107 d tredje ledd i alle saker der det skal tas tilrettelagt avhør.

Det er viktig at siktede og forsvarer straks får adgang til å se avhøret og andre dokumenter i saken de har adgang til etter straffeprosessloven § 242 og blir informert om adgangen til å be om supplerende avhør der siktedes spørsmål til vitnet kan bli stilt. Siktede må bli informert om at opptak av gjennomført avhør vil kunne bli benyttet som bevis i en straffesak mot siktede og at siktede, med mindre han begjærer supplerende avhør, ikke vil få stilt spørsmål til vitnet. For å sikre notoritet må informasjonen forkynnes, jf. domstolloven kapittel 9. Siktede skal samtidig gis en frist til å be om supplerende avhør.

Supplerende avhør bør som hovedregel tas så raskt som mulig og normalt innen én uke etter forrige avhør. Det er, som nevnt, viktig både for å beskytte barn og særlig sårbare voksne, for å sikre siktedes rett til kontradiksjon og for etterforskingen. Siktede kan imidlertid også ønske god tid til å forberede sitt forsvar. Hvor lang frist avhørsleder skal gi siktede til å begjære supplerende avhør og hvor lang tid det skal gå fra påtalemyndigheten har tatt ut siktelse til det supplerende avhøret eventuelt gjennomføres, må bero på en samlet vurdering av hensynet til vitnet, hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang og etterforskingsmessige hensyn.

Begjærer siktede supplerende avhør, skal det i begjæringen angis hvilke spørsmål som ønskes stilt til vitnet. Siktede kan i begjæringen be om at spørsmål som avhørsleder har nektet stilt i allerede gjennomført tilrettelagt avhør skal stilles i et supplerende avhør. Dersom siktedes begjæring om supplerende avhør inngis til avhørsleder innen den fristen avhørsleder har fastsatt, skal supplerende avhør bare nektes dersom det etter en samlet vurdering, der det legges særlig vekt på hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, vil være uforholdsmessig belastende for vitnet. Det kan for eksempel være dersom sakkyndige konkluderer med at det vil være til skade for vitnet å bli avhørt igjen eller om vitnet allerede har forklart seg utførlig om det siktede ønsker å stille spørsmål om.

Dersom siktedes begjæring inngis etter fristen, kan supplerende avhør innvilges i særlige tilfeller. Avgjørelsen vil da bero på en konkret vurdering av hensynet til vitnet og siktedes rettigheter hvor det særlig skal legges vekt på årsaken til at begjæringen kom inn etter fristen, om og i hvilken grad det vil være belastende for vitnet å bli avhørt igjen, hvor lang tid det har gått siden vitnet ble avhørt og hvor viktig spørsmålene siktede ønsker å stille er for sakens opplysning. Det er avhørsleder som skal avgjøre om det skal tas supplerende avhør. Dersom begjæringen helt eller delvis avslås, kan spørsmålet bringes inn for retten.

Det vil, som nevnt, kunne skje at det vil være så belastende for vitnet å bli avhørt igjen at siktedes begjæring om supplerende avhør må avslås av hensyn til vitnet til tross for at supplerende avhør ville vært av stor betydning for å ivareta siktedes rett til en rettferdig rettergang. I slike tilfeller vil konsekvensen kunne bli at avhøret ikke vil kunne benyttes som bevis under hovedforhandlingen dersom siktedes rett til en rettferdig rettergang ikke har vært ivaretatt på en betryggende måte. Som det fremgår i punkt 6.4.6, kan det være i strid med EMK artikkel 6 å benytte videoopptak av gjennomført avhør som bevis i straffesaken dersom siktede har begjært supplerende avhør, men det ikke har blitt gjennomført og siktede derfor ikke på noe stadium i saken har fått stilt spørsmål til vitnet. Ved rettens vurdering av om videoopptak skal kunne benyttes som bevis under hovedforhandlingen, vil det være av betydning om myndighetene kan klandres for at det ikke var mulig å avhøre vitnet igjen, jf. Rosin v. Estonia (26540/08) av 19. desember 2013 para 59 og 62. Det er derfor svært viktig at politiet etterforsker saken raskt og sørger for at mistenkte raskt blir varslet, får tilgang til opptak av avhør og blir informert om muligheten til å begjære supplerende avhør. Slik legges det til rette for at det supplerende avhøret kan tas kort tid etter forrige avhør og være minst mulig belastende for vitnet. Kan politiet klandres for ikke å ha lagt til rette for at supplerende avhør kan tas raskt nok, for eksempel fordi det har gått lang tid før de varslet siktede, kan konsekvensen bli at vitnet ikke kan avhøres igjen og at det ikke er adgang til å benytte videoopptak av allerede gjennomført avhør som bevis i straffesaken. Ettersom videoopptak fra tilrettelagte avhør ofte vil være avgjørende bevis i en straffesak om vold eller seksuelle overgrep mot barn eller særlig sårbare voksne, kan det føre til at skyldige ikke kan dømmes. Det er derfor svært viktig at politiet gjør alt de kan for å sikre at siktedes rett til kontradiksjon blir ivaretatt. Utarbeider politiet rutiner for å ta flere avhør raskt, bør det imidlertid svært sjelden være problematisk å avhøre vitnet to ganger. Politiet kan for eksempel, som i Sverige, beramme to eller tre avhør med engang og heller avlyse det eller de avhørene det viser seg ikke å være behov for. Departementet mener at fordelene ved å unngå varsling før første avhør er så store at de veier opp for risikoen for at avhøret i helt få tilfeller ikke vil kunne benyttes under hovedforhandlingen.

Det kan skje at siktede som ikke har fått mulighet til å stille spørsmål til vitnet, godtar at det ikke tas supplerende avhør fordi det vil være en for stor belastning for vitnet å bli avhørt igjen. Selv om siktede i slike tilfeller godtar at videoopptak av avhøret benyttes som bevis i retten, innebærer ikke det at siktede ville frasagt seg muligheten til å stille spørsmål til vitnet dersom det hadde vært mulig uten vanskeligheter for vitnet. Departementet mener EMDs praksis må forstås som at det ikke er tilstrekkelig at siktede i slike tilfeller godkjenner at det ikke tas supplerende avhør og at videoopptak av avhøret blir vist i retten. Så lenge siktede ikke på noe stadium av etterforskingen har fått en reell mulighet til å få spørsmål stilt til vitnet, vil det kunne være et brudd på EMK artikkel 6 dersom det kan lastes myndighetene at det vil være belastende for vitnet å bli avhørt igjen. Det vises her til Rosin v. Estonia og A.S. v. Finland.

Departementet legger til at dersom det av hensyn til vitnet ikke lar seg gjøre å ta videoopptak av avhøret, skal det tas lydopptak. Det kan være om barnet tidligere har blitt filmet i overgrepssituasjoner og er ute av stand til å forklare seg dersom det tas videoopptak av avhøret. Departementet legger til grunn at dette svært sjelden vil være tilfelle.

6.4.6 Nærmere om forholdet til menneskerettighetene

EMD har lagt til grunn at spørsmålet om hvorvidt det foreligger brudd på retten til å avhøre vitner etter EMK artikkel 6 nr 3 (d) inngår som en del av vurderingen av retten til en «rettferdig rettergang», jf. EMK artikkel 6 nr 1. Se for eksempel Rosin v. Estonia para 50 og P.S. v. Germany (33900/96) av 20. desember 2001 para 20. EMD har videre lagt til grunn at siktedes rett til en rettferdig rettergang etter EMK artikkel 6 må veies opp mot vitnets rett til privatliv etter EMK artikkel 8. Siktedes rett til å eksaminere vitner under hovedforhandlingen er altså ikke noen absolutt rettighet, men må tolkes i lys av hensynet til vitnets rett til privatliv etter artikkel 8. Fra Rosin v. Estonia siteres:

«52. All the evidence must normally be produced at a public hearing, in the presence of the accused, with a view to adversarial argument. There are exceptions to this principle, however. As a general rule, paragraphs 1 and 3 (d) of Article 6 cannot be interpreted as requiring in all cases that questions be put directly by the accused or his lawyer, whether by means of cross-examination or by any other means, but rather that the accused must be given an adequate and proper opportunity to challenge and question a witness against him, either when the witness makes his statement or at a later stage. The use in evidence of statements obtained at the police inquiry and judicial investigation stages is not in itself inconsistent with the provisions cited above, provided that the rights of the defence have been respected (see Saïdi v. France, 20 September 1993, § 43, Series A no. 261 C). Even where such a statement is the sole or decisive evidence against a defendant, its admission in evidence will not automatically result in a breach of Article 6 § 1. At the same time, where a conviction is based solely or decisively on the evidence of absent witnesses, the Court must subject the proceedings to the most searching scrutiny. The Court will examine whether there were sufficient counterbalancing factors in place, including measures permitting a fair and proper assessment of the reliability of that evidence to take place (see Al-Khawaja and Tahery, cited above, §§ 118 and 147; Aigner, cited above, § 35; and Gani, cited above, § 38).

53. The Court must also have regard to the special features of criminal proceedings concerning sexual offences. Such proceedings are often conceived of as an ordeal by the victim, in particular when the latter is unwillingly confronted with the defendant. These features are even more prominent in a case involving a minor. In the assessment of the question whether or not in such proceedings an accused received a fair trial, account must be taken of the right to respect for the private life of the alleged victim. Therefore, the Court accepts that in criminal proceedings concerning sexual abuse certain measures may be taken for the purpose of protecting the victim, provided such measures can be reconciled with an adequate and effective exercise of the rights of the defence (see, for example, Aigner, cited above, § 35; A.S. v. Finland, no. 40156/07, § 55, 28 September 2010; and S.N. v. Sweden, no. 34209/96, § 47, ECHR 2002-V).»

Lignende uttalelser går igjen i en rekke EMD-dommer, se for eksempel A.S. v. Finland para 53 og 55, B. v. Finland (17122/02) av 24. april 2007 para 41 og 43 og W. v. Finland (14151/02) av 24. april 2007 para 43 og 45. Det er etter departementets syn derfor klart at det i utgangspunktet er adgang til å la videoopptak av politiavhør tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen når barn eller særlig sårbare voksne skal vitne i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep.

Som redegjort for i punkt 6.4.4, taler Grunnloven § 102 og § 104 og Norges folkerettslige forpliktelser etter barnekonvensjonen, Lanzarote-konvensjonen og CRPD, i tillegg til EMK artikkel 3 og 8, med tyngde for at regelverket bør ha en hovedregel om at mistenkte ikke skal varsles før første avhør. Advokatforeningen skriver i sin høringsuttalelse at hensynet til avhørte ikke bør begrunne utsatt varsling, og at det er viktig at avhørsmodellen ikke legger seg på «lavest tillatte nivå» etter EMK artikkel 6. Etter departementets syn vil siktedes rett til en rettferdig rettergang bli godt ivaretatt ved at siktede får sett opptak av gjennomført avhør og kan få sine spørsmål til vitnet stilt ved supplerende avhør. Svekkes vitnenes rettssikkerhet mer enn hva som er nødvendig, kan det være i strid med våre internasjonale forpliktelser. Departementet mener derfor at den foreslåtte avhørsmodellen er en ordning som best ivaretar både vitnenes og siktedes rettssikkerhet, og således best ivaretar våre internasjonale forpliktelser.

Den foreslåtte avhørsmodellen forutsetter at mistenkte skal bli siktet og varslet så snart som mulig etter det tilrettelagte avhøret er tatt og at siktede da skal få tilgang til avhøret og få informasjon om at han kan begjære supplerende avhør. EMDs praksis viser at det ikke er et krav om at siktede har fått mulighet til å få spørsmål stilt til vitnet ved første avhør, forutsatt at siktede får mulighet til å få sine spørsmål stilt til vitnet i løpet av etterforskingen eller rettergangen. B. v. Finland og Lindqvist v. Sweden (26305/95) av 22. oktober 1997 er eksempler på saker der første avhør ble tatt før siktede eller forsvarer var varslet. EMD konstaterte da at det ikke forelå brudd på EMK artikkel 6. I S.N. v. Sweden og Lindqvist v. Sweden bodde ikke barna hos mistenkte. Det er således ikke noe krav for å unnlate varsling at vitnet bor hos mistenkte. Høyesterett har også lagt til grunn at videoopptak fra dommeravhør kan benyttes som bevis om siktede har fått muligheten til å få stilt spørsmål til vitnet ved det opprinnelige avhøret eller senere, jf. Rt.1999 s. 586 og Rt. 2003 s. 1146. Det er heller ikke avgjørende om siktede faktisk benytter seg av muligheten til å begjære supplerende avhør, så lenge siktede har fått informasjon om denne, jf. B. v. Finland, S.N. v. Sweden og Linqvist v. Sweden.

I Lindqvist v. Sweden ble barnet avhørt fire ganger før mistenkte ble varslet. Mistenkte ba ikke om at det ble tatt supplerende avhør av barnet før saken ble behandlet i ankedomstolen. Supplerende avhør ble nektet med begrunnelsen at spørsmålene allerede var blitt stilt til fornærmede og at det ville være svært belastende for henne å bli avhørt igjen. Videoopptak fra de fire avhørene ble avspilt i retten, og kommisjonen kom til at det ikke innebar brudd på EMK artikkel 6 nr 3 (d). Kommisjonen uttalte:

«The Commission recalls that A never appeared before the courts. Instead, her evidence was given to the police at four interviews, the video recordings of which were shown during the court hearings. Neither the applicant nor his counsel asked questions, directly or indirectly, to A. However, when served a copy of the report of the preliminary investigation, they had been given an opportunity to request additional questioning of her. No such request was made at that time. Instead, it was not until the applicant, represented by new counsel, appealed to the Court of Appeal that a request for a re-examination of A was made.»

I B. v. Finland hadde en mor blitt dømt for seksuelle overgrep på sine døtre på 7 og 11 år. Barna var blitt avhørt flere ganger, og siktede fikk se videopptak av avhørene og ble spurt om hun ville stille spørsmål til barna, noe hun avslo. Siktede ble dømt, og da den ene datteren var på besøk i fengselet skal hun på spørsmål ha benektet at overgrepene hadde skjedd. Siktede ønsket da nye avhør av døtrene, men begjæringen ble avslått. EMD kom til at det ikke var brudd på EMK art. 6. Etter å ha gjengitt flere av de samme rettssetningene som gjengitt i Lindqvist v. Sweden og S.N. v. Sweden uttalte EMD:

«44. In the present case the children's statements as recorded on videotape during the pre-trial investigation and played back in the District Court and the Court of Appeal constituted virtually the sole evidence on which the courts' findings of guilt were based. The witnesses heard by the courts had made no observations on the alleged acts and gave evidence only on the children's reliability. Similarly to the case of S.N. v. Sweden (no. 34209/96, ECHR 2002 V) the applicant and counsel had been afforded an opportunity to have questions put to the children during the pre-trial investigation. However, they did not avail themselves of that possibility.

45. As the defence had been afforded but turned down a possibility to have questions put to the children in the pre-trial investigation, there is nothing to indicate that the rights of the defence were not respected before the applicant's being convicted and sentenced by the District Court. There has, therefore, been no violation as to the proceedings in the District Court. The same considerations apply to the proceedings in the Court of Appeal as far as the use in evidence of the children's pre-trial statements was concerned.»

Arbeidsgruppen la til grunn at EMK artikkel 6 er til hinder for å oppstille en hovedregel om at mistenkte ikke skal varsles før første avhør. Dette ble basert på følgende uttalelse fra EMD i A.S. v. Finland para 56:

«In acknowledging the need to strike a balance between the rights of the defendant and those of the alleged child victim, the Court finds that the following minimum guarantees must be in place: the suspected person shall be informed of the hearing of the child, he or she shall be given an opportunity to observe that hearing, either as it is being conducted or later from an audiovisual recording, and to have questions put to the child, either directly or indirectly, in the course of the first hearing or on a later occasion.»

Etter departementets syn kan ikke uttalelsen forstås slik at EMD oppstiller et krav om varsling må skje før første avhør. I A.S. v. Finland var barnet avhørt 26. februar, mens mistenkte først 1. juli samme år fikk informasjon om avhøret. En psykiater hadde da konkludert med at det var skadelig for barnet å bli avhørt igjen, og siktede fikk dermed ikke på noe stadium i saken mulighet til å få spørsmål stilt til barnet. EMD skriver i para 65:

«The applicant had at no stage of the proceedings been afforded an opportunity to exercise his defence rights by putting questions to A. This case is thus different from such cases as S.N. v. Sweden (no. 34209/96, § 49-50, ECHR 2002-V), Accardi and Others v. Italy (dec.), (cited above), and B. v. Finland (no. 17122/02, § 44-45, 24 April 2007), where the defence had been afforded, but had turned down, the possibility to have questions put to the child complainant.

66. The Court further observes that by viewing the video recording of A.'s interview the courts, as well as the applicant, were able to listen to A.'s own account of the alleged events. The recording also allowed them to observe the manner in which the interview was conducted and to assess for themselves, at least to some degree, the credibility of A.'s account. It was open to the applicant to contest and comment on the video-taped evidence before the trial courts. While the Court acknowledges the significance of such a recording as evidence (see, mutatis mutandis, the following judgments: Bocos-Cuesta v. the Netherlands, no. 54789/00, § 71, 10 November 2005; W.S. v. Poland, cited above, § 61 in fine; and F. and M. v. Finland, no. 22508/02, § 60, 17 July 2007), it cannot alone be regarded as sufficiently safeguarding the rights of the defence where no real opportunity to put questions to a person giving the account has been afforded by the authorities (A.L. v. Finland, § 41, and D. v. Finland, § 50, both cited above). Although the Court is satisfied that, in the present case, the trial courts made a careful assessment of the evidence as a whole, the fact remains that the applicant was never, and this contrary to the specific provisions of the domestic law, afforded an opportunity to contest effectively A.'s account by having questions put to him.»

I A.S. v. Finland viser EMD altså til både B. v. Finland og S.N. v. Sweden, to saker der det ikke forelå brudd på EMK artikkel 6 til tross for at siktede ikke ble varslet før det første avhøret. I A.S. v. Finland ble siktede varslet så sent at han ikke hadde noen mulighet til å få stilt spørsmål til barnet. Hadde politiet varslet siktede rett etter at barnet hadde blitt avhørt, er det grunn til å tro at barnet kunne ha blitt avhørt igjen, slik at siktede kunne få spørsmål stilt til barnet i et supplerende avhør. Siktede ville da fått en «adequate and proper opportunity to challenge and question a witness against him». Departementet kan vanskelig se at det da ville blitt konstatert brudd på EMK artikkel 6. Videre viser departementet til at EMD, etter at A.S. v. Finland ble avsagt, har godtatt at videoopptak av avhør blir avspilt under hovedforhandlingen selv om siktede ikke hadde blitt informert om avhøret før det ble tatt. Departementet viser til D.T. v. the Netherlands (25307/10) av 22. april 2013 som det også er vist til i Rosin v. Estonia para 61. Departementet kan heller se at det foreligger andre dommer fra EMD der formuleringen «shall be informed of the hearing» har blitt benyttet. Departementet mener derfor at EMDs praksis må forstås slik at mistenkte skal varsles så raskt som mulig etter avhøret slik at det faktisk lar seg gjøre å få stilt spørsmål til vitnet, men at det ikke er oppstilt noe krav om at varsling må skje før første avhør.

I enkelte saker vil det, som tidligere påpekt, være så belastende for vitnet å bli avhørt igjen at det ikke kan tas ytterligere avhør. Da vil ikke siktede få muligheten til å få spørsmål stilt til vitnet. Retten må da avgjøre om videoopptaket av gjennomført avhør kan føres for retten eller ikke. EMD har lagt til grunn at det i enkelte tilfeller vil være adgang til å føre beviset selv om siktede ikke har fått sine spørsmål stilt til vitnet. I Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom (26766/05) av 15. desember 2011 uttalte EMDs storkammer i para 152:

«The Court will therefore consider three issues in each case: firstly, whether it was necessary to admit the witness statements of S.T. or T.; secondly, whether their untested evidence was the sole or decisive basis for each applicant’s conviction; and thirdly, whether there were sufficient counterbalancing factors including strong procedural safeguards to ensure that each trial, judged as a whole, was fair within the meaning of Article 6 §§ 1 and 3 (d).»

Rettssetningen er gjentatt i en rekke dommer, se blant annet D.T. v. the Netherlands para 46 og Rosin v. Estonia para 54. I Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom behandlet EMD to voldssaker der vitnemål ble lest opp under hovedforhandlingen og siktede ikke på noe tidspunkt hadde fått spørsmål stilt til vitnet. I den ene saken døde vitnet før hovedforhandlingen, mens vitnet i den andre saken ikke turte å avgi forklaring under hovedforhandlingen. I begge sakene kom EMD til at det var nødvendig å tillate vitnemålene lest opp og at de var bevis som var bestemmende for utfallet i saken. I den første saken kom EMD til at det ikke var et brudd på EMK artikkel 6 fordi siktede hadde fått muligheten til å stille spørsmål til personer som vitnet hadde fortalt om overgrepet til rett etter at det var skjedd, og at retten dermed hadde sørget for en rettferdig rettergang. I den andre saken kom EMD til at opplesningen av forklaringen var et brudd på EMK artikkel 6 fordi siktede ikke hadde fått stilt spørsmål til vitnet og vitnet var den eneste som forklarte seg om det aktuelle hendelsesforløpet. Siktede hadde dermed ikke fått mulighet til å stille spørsmål til noen som forklarte seg om det aktuelle hendelsesforløpet.

D.T. v. the Netherlands gjaldt en sak der en fem år gammel jente fortalte moren at hun var blitt utsatt for seksuelle overgrep av faren. Moren anmeldte forholdet dagen etter, og etter en måned ble jenta avhørt. Avhøret ble tatt opp på video. En og en halv måned etter at jenta ble avhørt, ble mistenkte avhørt av politiet. Siktede ba ikke om å få spørsmål stilt til jenta, men ble heller ikke informert om at det var en slik adgang. Ved førsteinstansens behandling av saken to år etter overgrepet, ble videoopptak av avhøret avspilt i retten og eksperter uttalte seg om troverdigheten ved forklaringen. Først ved ankeinstansens behandling av saken ba siktede om at jenta avga forklaring under hovedforhandlingen. Retten kom til at det ville være til skade for jenta å bli avhørt igjen og tillot at videoopptaket ble ført som bevis. EMD kom til at det ikke var brudd på EMK artikkel 6 at siktede ikke hadde fått stilt spørsmål til jenta. Fra dommen siteres:

«48. Turning to the circumstances of the case, the Court notes that the Court of Appeal carefully assessed whether R. could be examined during a second studio interview. In this assessment it paid special attention to the particular features of the criminal proceedings and the young age of the victim. Moreover, it ordered an expert to report on the question whether R. could be heard. This expert, subsequently, referred the court to R.’s therapists. The latter stated that a second studio interview would not be desirable in view of the developmental process R. was going through at that moment; that it would place too much pressure on R. and be harmful for her healing process; and that a second interview would disturb R.’s balance. The Court therefore finds that there was good reason for the rejection of the applicant’s request to hear R.

49. As to the second consideration, i.e. whether the evidence given was the sole or decisive basis for the conviction, the Court notes that the applicant’s conviction was based to a decisive extent on the statements made by R. and that such was not contested by the Government.

50. As to the third consideration, i.e. whether sufficient counterbalancing measures were taken to safeguard the rights of the defence, the Court notes that, even though the applicant lacked the possibility to question R. at any point of the domestic proceedings, the studio interview with R. had been videotaped, which recording had been made available to the defence. Moreover, this video recording was partially shown during one of the hearings before the Court of Appeal, which enabled the court to obtain a clear impression of R.’s evidence and the defence to bring up any issues regarding the credibility of her statement. The Court of Appeal also used in evidence the statements of R.’s mother and grandmother, to whom R. had related the events at issue almost directly after her return from the weekend spent with her father. These witnesses were heard at the trial and the applicant had been able to provide his own version of the events and point out any incoherence in R.’s statements or inconsistencies with the statements of the other witnesses heard.

51. The Court further notes that in the course of the domestic proceedings multiple experts reported on the studio interview with R. and that the applicant had been given the opportunity to question three of these experts in court. Furthermore, when it appeared to the Court of Appeal that it would not serve best the well-being of R. to conduct a second studio interview, it granted the applicant’s request for a developmental-psychological examination of R. to be carried out. Subsequently, the applicant had the opportunity to discuss and challenge the findings of this examination. Furthermore, the Court notes that on 3 July 2006, when the Court of Appeal again rejected the applicant’s request to hear R. and granted the request for a developmental-psychological examination, the applicant did not suggest any other counterbalancing measures to be taken.

52. Against the background of the careful scrutiny of the evidence by the Court of Appeal, and viewing the fairness of the proceedings as a whole, the Court finds that the abovementioned counterbalancing measures taken were sufficient. It therefore concludes that the applicant was afforded the protection of his rights safeguarded by Article 6 §§ 1 and 3 (d).»

I Rosin v. Estonia ble en mann domfelt for seksuell omgang med to gutter på 11 og 17 år. Domfellelsen bygget nesten utelukkende på forklaringen til 11-åringen fordi 17-åringen hadde vært beruset og ikke husket selve overgrepet. 11-åringen ble avhørt av politiet og videoopptak av avhøret ble spilt av i retten. Gutten møtte under hovedforhandlingen, men slapp å forklare seg fordi sakkyndige mente det ville være for belastende for han. EMD kom til at det var et brudd på art 6 at siktede ikke var blitt gitt muligheten til å stille spørsmål til gutten selv om siktede etter at gutten fikk forlate hovedforhandlingen hadde godkjent at videoopptak av avhøret ble benyttet som bevis. I dommen viser EMD gjentatte ganger til D.T. v. the Netherlands og S.N. v. Sweden. Fra Rosin v. Estonia refereres:

«54. Following the Court’s judgment in Al Khawaja and Tahery, cited above, the Court will consider whether there was a good reason for the refusal of the applicant’s request for V. to be heard; whether the evidence given by him was the sole or decisive basis for the applicant’s conviction; and whether there were sufficient counterbalancing factors, including the existence of strong procedural safeguards, which permitted a fair and proper assessment of the reliability of that evidence (see Vronchenko, cited above, § 57, and D.T. v. the Netherlands (dec.), § 46, no. 25307/10, 2 April 2013, with further references, mutatis mutandis, to Salikhov v. Russia, no. 23880/05, §§ 112 113, 3 May 2012; McGlynn v. the United Kingdom (dec.), § 21, no. 40612/11, 16 October 2012; and Lawless v. the United Kingdom (dec.), § 25, no. 44324/11, 16 October 2012).

55. Firstly, the Court observes that in the criminal case against the applicant he was charged with a sexual offence (initially under Article 142 § 2 and later under Article 141 § 2 (1) of the Penal Code) against two minors – V. and K. While K. was examined at the court hearing but had no recollection of the offence, V. was not examined in court, but the court rather relied on the video recording of an interview with him carried out by a police investigator the day after the offence. A psychological expert opinion indicated that it was not considered safe for V. for the matter to be raised again; the experts considered that he was unable to testify adequately in the courtroom and that the problems would also persist if remote examination was used (see paragraph 22 above). Considering the need to take specific measures for the purpose of protecting victims in criminal proceedings concerning sexual offences, particularly in cases involving minors, it can be concluded that in the present case there was a good reason for the non-attendance of V. and for his pre-trial statements to be admitted in evidence (see Al-Khawaja and Tahery, cited above, § 120, and Vronchenko, cited above, § 58; compare Aigner, cited above, §§ 38-39).

56. Secondly, the Court considers that the testimony of V. – according to which the applicant had engaged in oral sex with the boys – constituted decisive evidence on which the applicant’s conviction was based. Although K. had been present at the scene of the offence and stood up as a victim, he was unable to testify about the sexual offence itself, as he had been drunk and asleep and had no recollection of what had happened. He was only able to give statements about the general circumstances related to the visit of the boys to the applicant’s residence, about the fact that they had slept in one bed and that the boys had been naked in the morning with their boxer shorts missing. The remaining statements by the other witnesses as well as K. mainly concerned what V. had told them or related to general observations about V.’s or the applicant’s behaviour.

57. As regards the third consideration, that is whether sufficient counterbalancing measures were taken to safeguard the rights of the defence, the Court has had regard to the following. During the preliminary investigation the 11-year-old V. was interviewed by a police investigator in the presence of a psychologist. The interview was carried out on 16 December 2005 and concerned events that had taken place the day before. V. was promised during the interview that if he told about what had happened, he would never be asked questions about it again. Indeed, although V. was summoned to the County Court hearing in the first round of the proceedings, the court granted the prosecutor’s request to dismiss him from the hearing, owing to his young age and the nature of the matter. Subsequently, following the Supreme Court’s judgment, V. was examined by psychologists on 14 June 2007, in whose expert opinion attending a court hearing could be harmful to the child. In these circumstances, the Court finds that there is some indication that the investigating authorities had already taken the view that V. was not expected to be examined at a court hearing at the outset of the proceedings (compare Vronchenko, cited above, § 60). […]

59. The Court reiterates that paragraph 1 of Article 6 taken together with paragraph 3 requires the Contracting States to take positive steps, in particular to enable the accused to examine or have examined witnesses against him. Such measures form part of the diligence which the Contracting States must exercise in order to ensure that the rights guaranteed by Article 6 are enjoyed in an effective manner (see A.S. v. Finland, cited above, § 53, and Sadak and Others v. Turkey (no. 1), nos. 29900/96, 29901/96, 29902/96 and 29903/96, § 67, ECHR 2001 VIII). The Court acknowledges the Supreme Court’s attempt in the present case to remedy the situation and secure the applicant’s rights. Nevertheless, although the fact that the courts subsequently obtained an expert opinion on whether it was possible to examine V. at the court hearing can be seen as a safeguard against any ill-considered refusal to summon the witness, the Court considers it insufficient in the circumstances of the present case. Although the Court has no doubt that the judicial authorities made a genuine attempt to secure the applicant’s defence rights, it appears that at that stage of the proceedings it was already too late to remedy the investigating authorities’ failure to give the applicant an opportunity to put questions to the presumed victim, which would have been possible at an earlier stage of the proceedings. The Court notes in this context that the present case did not concern an unknown perpetrator, as the applicant’s identity as the suspect was known to the authorities from the outset of the proceedings.

60. The Court considers that the domestic courts cannot be reproached for refusing to have V. summoned to a hearing on the basis of the expert opinion. This decision was clearly taken in the best interests of the child. Furthermore, it is not the Court’s role to place in question the opinion of the experts who found that V.’s attendance at a court hearing could be harmful to him and that questioning him repeatedly was unlikely to further clarify the circumstances of the case. The Court considers, however, that for these very reasons it would have been essential to give the defence an opportunity to have questions put to the victim during the preliminary investigation. The same applies to the experts’ opinion that after the passage of some time young children were unable to distinguish whether they remembered real facts or something heard from others – this problem, too, could have been avoided by allowing the defence to put questions to the victim at an earlier stage of the proceedings. The Court also reiterates in this context that one of the purposes of putting questions to a witness is to test the witness testimony in order to reveal any inconsistencies – something the defence was prevented from effectively doing in the present case. [...]

62. In conclusion, the Court has no doubts that the domestic judicial authorities acted in the best interests of the child in declining to summon the presumed victim of the offence to a court hearing. Furthermore, playing the video recording of the victim’s statements at the court hearing allowed the trial court as well as the applicant to observe the manner in which the interview had been conducted, to assess V.’s demeanour, and also to assess, at least to a certain degree, the credibility of his account. However, having regard to the importance of V.’s testimony, the Court considers that the above was insufficient to secure the applicant’s rights of defence (compare, for example, A.S. v. Finland, cited above, §§ 65-66; A.L. v. Finland, no. 23220/04, § 41, 27 January 2009; and F. and M. v. Finland, no. 22508/02, § 60, 17 July 2007). It remains a fact that the applicant was never given an opportunity to have questions put to the victim (compare and contrast, for example, Gani, cited above, § 44; B. v. Finland, no. 17122/02, §§ 44 45, 24 April 2007; and S.N. v. Sweden, cited above, § 45, where the defence either did not avail itself of the opportunity to have questions put to the witnesses or consented not to be present at the interview conducted during the pre-trial investigation). The Court notes that there was no strong corroborative evidence supporting V.’s statements in the present case (compare Al-Khawaja and Tahery, cited above, § 165). It also considers that weighing, on the one hand, the applicant’s defence rights – regard also being had to the substantial prison sentence he faced – and, on the other hand, the limited impact there would have been on V. if the applicant’s questions had been put to him in addition to the questions that the investigator had put to him anyway during the preliminary investigation, the Court is unable to see that if the investigating authorities had paid due attention to the applicant’s defence rights there would have been any significant additional damage to the child. The Court once more emphasises in this context that the above is not to be understood as meaning that the authorities were obliged to carry out a confrontation between the applicant and V. or to ensure V.’s cross-examination at a court hearing. Rather, what is at issue in a case like the present one is whether it was possible to put questions to the witness, for example through the defendant’s lawyer, police investigator or psychologist, in an environment under the control of the investigating authorities and in a manner that would not need to substantially differ from the interview which was in any event carried out by those authorities (see also Vronchenko, cited above, § 65).»

Utgangspunktet er altså at siktede skal ha fått muligheten til å få spørsmål stilt til vitnet, eller som EMD gjentatte ganger har formulert det: «The accused must be given an adequate and proper opportunity to challenge and question a witness against him, either when the witness makes his statemement or at a later stage.» Har ikke siktede på noe stadium i saken fått mulighet til å få sine spørsmål stilt til vitnet, vil det likevel kunne være i samsvar med EMK artikkel 6 å benytte opptak av avhøret som bevis under hovedforhandlingen. I disse tilfellene må det foretas en konkret vurdering der det må ses på om det er nødvendig å tillate at opptak av avhør blir spilt av i retten, om opptaket er det eneste eller avgjørende grunnlaget for domfellelse og hvorvidt prosessuelle rettssikkerhetsgarantier i tilstrekkelig grad ivaretar hensynet til forsvaret og en rettferdig rettergang.

7 Avhør av førskolebarn og særlig sårbare voksne

7.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 239 tredje ledd kan dommeren, når vitnets alder eller særlige omstendigheter tilsier det, i stedet for eller forut for dommeravhør, bestemme at det skal foretas observasjon av vitnet. Etter dommeravhørforskriften § 12 skal observasjon foretas av en sakkyndig, som hovedregel en psykolog med særlig erfaring med barn eller en barnepsykiater.

Observasjonen er en kombinasjon av lek og samtale som ble innført for å kunne avhøre de som har liten evne til verbal kommunikasjon. Ordningen ble innført i 1997 etter forslag fra rådgivningsgruppen som avga innstilling med forslag til ny forskrift om dommeravhør av barn i september 1994, jf. Besl. O. nr. 76 (1996–1997), Innst. O. nr. 51 (1996–1997) og Ot.prp. nr. 19 (1996–97) om lov om endringer i straffeprosessloven (observasjon av små barn mm). Rådgivningsgruppen uttalte i sin innstilling på side 4:

«Dommeravhøret er et lite tilfredsstillende bevismiddel når det gjelder de helt små barna (opp til 5-7 år), som ikke er seg bevisst at de avhøres og har liten evne til verbal kommunikasjon. Det stilles også spesielle kvalifikasjonskrav til den som skal kommunisere med de minste barna. Rådgivningsgruppen mener derfor at det i disse tilfellene bør gis adgang til å benytte en fremgangsmåte som er bedre tilpasset barnets nivå, begrepsverden og uttrykksform – samtidig som dette ikke påfører barnet unødig belastning.»

Observasjonsordningen har, slik den er beskrevet i dommeravhørforskriften, vært svært lite brukt. Etter 2005 har den i praksis knapt vært benyttet.

7.2 Arbeidsgruppens forslag

Både i Evalueringsrapporten og Sæverud-rapporten foreslås det at observasjonsordningen avvikles. I Evalueringsrapporten står det på side 51:

«Observasjonsordningen som ble innført i 1998 har på landsbasis ikke vært en suksess. Arbeidsgruppens opplysninger synes også å tyde på at ordningen er blitt mindre brukt etter som tiden har gått. Ordningen innebærer åpenbare muligheter for feilinformasjon. Den bør etter arbeidsgruppens oppfatning vurderes opphevet.»

På side 39 står det:

«Når det gjelder de minste barna med en viss språkformidlingsevne, anses det sannsynlig at det vil være utbytte å hente ved å tilby dem flere møter med en person som har kompetanse til å intervjue mindre barn. Også avhør foretatt av politiets tjenestemenn bør kunne gjennomføres på en slik måte, når det finnes ønskelig for å etablere kontakt med barnet, og derved få barnet til å fortelle med sine egne ord.»

I Sæverud-rapporten står det i punkt 5.4.1:

«Observasjonsordningen slik den er beskrevet i forskriften blir i praksis ikke brukt i straffesaker. Årsaken antas å være at den forklaringen man eventuelt får frem er lite egnet til rettslig bruk. I tilfeller der den avhørte ikke har tilstrekkelig kognitive og språklige evner til å formulere sin versjon av et hendelsesforløp, må dokumentasjon for et eventuelt straffbart forhold finnes andre steder. Evaluering av ordningen i 2004 foreslo også at ordningen ble fjernet.

Arbeidsgruppen foreslår at reglene om observasjon ikke videreføres i en ny forskrift. Samtidig skal det poengteres at reglene som foreslås er metodeuavhengig, samt at det er fri bevisførsel i straffesaker. Følgelig er ikke de reglene som foreslås til hinder for at tilsvarende metoder benyttes i fremtiden.»

I punkt 5.4.2 skriver arbeidsgruppen at man i USA bruker en metode som heter «Extended Forensic Interview» for å avhøre de yngste barna. Metoden er brukt i over 10 år og har gitt gode resultater. Politihøgskolen, Kripos og Statens barnehus i Bergen har gått sammen om å tilpasse metoden norske forhold og gitt den navnet «sekvensielle avhør». Videre skriver arbeidsgruppen at sekvensielle avhør har blitt prøvd ut mellom august 2010 og juni 2012 av Kripos og Statens barnehus i Bergen. Erfaringene etter utprøving viser at det er mulig å gjennomføre sekvensielle avhør og at metoden gir førskolebarn større muligheter for å fortelle om de har vært, eller ikke har vært, utsatt for overgrep. «Rapport etter utprøving av sekvensielle avhør av førskolebarn» er vedlagt rapporten.

7.3 Høringsinstansenes syn

Samtlige høringsinstanser som uttaler seg om observasjonsordningen foreslår at den avvikles. Enkelte mener at en annen metode må på plass før den kan avvikles. Riksadvokaten skriver i sin høringsuttalelse:

«Etter at observasjonsordningen ble innført i 1997, har den bare vært benyttet i et fåtall saker. Så vidt en kjenner til finnes det ikke eksempler på at observasjonen, alene eller sammen med øvrig bevismateriale, har ledet til tiltale. En har heller ikke inntrykk av at den utviklingen som har skjedd innen avhørsmetodikken og kunnskapen om kommunikasjon med barn har trengt inn, eller styrket obervasjonsordningen. Tvert om synes oppfatningen å være at den ikke fungerer i sin nåværende form. Riksadvokaten er enig i arbeidsgruppens forslag om at ordningen nå avvikles, selv om en foreløpig ikke har noen klar erstatningsløsning. Nyere kunnskap viser imidlertid at det finnes ubrukte muligheter, bl.a. fra erfaringer med såkalte sekvensielle avhør, jf. Tone Daviks og Åse Langballes artikkel om «Utfordringer og dilemmaer ved avhør av barn i førskolealder» (Lov og Rett nr. 1. 2013 s. 3 flg.). Her har politiet og påtalemyndigheten et ansvar for å legge til rette for utprøving og utvikling av nye, kunnskapsbaserte avhørsmodeller for de yngste barna.»

Flere av høringsinstansene mener at arbeidsgruppen i for liten grad har gått inn på avhør av personer med utviklingshemming og andre funksjonsnedsettelser. Norsk Forbund for Utviklingshemmede skriver:

«Rapporten bekrefter at det i norsk rettspleie ikke finnes god nok kompetanse på hvordan avhør av personer med utviklingshemming, enten de er fornærmet eller mistenkt bør gjennomføres. Rapporten tar ikke opp i seg en drøfting av hvordan denne kompetansen kan styrkes. Vi stiller spørsmål ved om det er faglig grunnlag for i det hele tatt å omfatte mennesker med utviklingshemning i rapporten.»

7.4 Departementets vurdering

Departementet foreslår at observasjonsordningen avvikles. Det er liten tvil om at observasjonsordningen ikke har virket etter intensjonene og at det er behov for andre metoder for å avhøre de yngste barna og særlig sårbare voksne. En metode som gir bedre bevis i saker der førskolebarn og særlig sårbare voksne blir avhørt om vold og seksuelle overgrep er helt sentralt for å gi barn og særlig sårbare voksne beskyttelse mot vold og seksuelle overgrep, jf. Grunnloven § 102 og § 104, barnekonvensjonen artikkel 3, 19 og 34, CRPD artikkel 16 og EMK artikkel 3 og 8, og for å sikre siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6.

Små barn har et svakt utviklet språk og problemer med å konsentrere seg over tid. Det gjør at de gjerne ikke evner å avgi en god forklaring i et vanlig tilrettelagt avhør. Det samme gjelder for mange psykisk utviklingshemmede og andre særlig sårbare voksne med kognitiv svikt. For at de aller mest sårbare skal få forklart seg og bli hørt, er det derfor viktig med tilpassede avhørsmetoder.

Siden Sæverud-rapporten ble avlevert, har sekvensielle avhør blitt en godt utprøvd metode for avhør av førskolebarn, psykisk utviklingshemmede og andre med funksjonsnedsettelse. Fra Politidirektoratets brev til Justis- og beredskapsdepartementet 25. november 2014 gjengis:

«I 1 ½ år har Kripos hatt et pågående prøveprosjekt for sekvensielle avhør. I utgangspunktet innebar dette at representanter fra Kripos med spesialopplæring skulle avholde alle sekvensielle avhør i hele landet. Ettersom etterspørselen etter slike avhør tiltok i 2014, har politiet gjennomført en god del av sine sekvensielle avhør selv ved barnehusene i Oslo, Bergen og Hamar. Siden oppstart av prøveprosjektet har Kripos til sammen gjennomført 203 sekvensielle avhør på barn i alder 3–5 år og psykisk utviklingshemmede. I 2014 ble det i tillegg gjennomført 79 sekvensielle avhør ved de ovennevnte barnehusene.»

Erfaringene med sekvensielle avhør er meget gode. I motsetning til ved observasjonsordningen, finnes det allerede dommer der videoopptak fra sekvensielle avhør av barn i førskolealder har vært det avgjørende beviset.

Departementet er enig med arbeidsgruppen i at loven bør være metodeuavhengig. Loven vil derfor verken angi hvilke metoder som skal benyttes for avhør av de eldre barna eller for avhør av førskolebarn og særlig sårbare voksne. Departementet legger til grunn at avhørene tas ved de til enhver tid anerkjente metoder. I dag innebærer dette metoder det undervises i ved Politihøgskolen.

8 Fristen for avhør

8.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 239 fjerde ledd skal dommeravhør i saker som gjelder forbrytelse eller forseelse mot sedelighet tas innen to uker etter at anmeldelse av den straffbare handlingen er inngitt til politiet, med mindre særlige grunner tilsier at det foretas senere. I dommeravhørforskriften § 4 står det i tillegg at avhøret skal foretas så fort som mulig. Dersom avhør ikke er tatt innen fristen, skal grunnen til dette opplyses i protokollen. Lov eller forskrift angir ingen frist for når det skal tas dommeravhør i andre straffesaker.

Da straffeprosessloven ble endret i 2008 ble det vurdert å sette fristen for avhør til én uke, men departementet kom til at fristen på to uker burde beholdes. Ved avgjørelsen la departementet særlig vekt på å sikre at dommeravhør blir grundig forberedt, å unngå gjentatte avhør og at det tar tid å finne et tidspunkt som passer for alle aktørene, jf. Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) punkt 9.5.1.2.

Som nevnt innledningsvis, brytes to-ukersfristen svært ofte. Barn og særlig sårbare voksne utsatt for seksuelle overgrep måtte i snitt vente i 42 dager før de ble avhørt i 2013. Som et resultat av regjeringens tiltak for å få ned ventetiden for avhør, har ventetiden imidlertid gått drastisk ned. I desember 2014 var ventetiden i disse sakene på 26 dager. Ventetiden for alle typer avhør samlet sett hadde gått ned fra et gjennomsnitt på 51 dager i 2013 til 32 dager i desember 2014.

8.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen redegjør for forskning som viser at det er viktig at avhør tas raskt. I punkt 3.4 skriver de:

«Tidsfaktoren er av vesentlig betydning for glemsel, og informasjon glemmes raskest rett etter en hendelse er innkodet. Yngre barn har en tendens til å glemme informasjon raskere enn eldre barn (Brainerd, Reyna, Howe & Kigma, 1990). Det er også vel kjent at jo lenger tid det går fra en hendelse skjer til den blir gjenfortalt, jo mer ny informasjon kan innkodes i minnet, og det kan være vanskelig å skille hva som virkelig er opplevd og hva som kan komme fra andre kilder. Loftus (2005) har betegnet dette som falske minner.»

I punkt 5.1 står det:

«Det er mange negative konsekvenser ved at det går lang tid før første avhør. Fra vitnepsykologien vet man at minnet fra en hendelse bør sikres så fort som mulig for å få mest mulig korrekt informasjon i avhøret. Saker om seksuelle overgrep og vold i familien kjennetegnes ofte av et begrenset antall kilder til bevis, så avhør av de involverte er ofte svært viktig. Ved avhør av barn forsterkes dette ytterligere av at de ikke har ferdig utviklede kognitive evner og koder inn minner ulikt fra voksne. Det er tilsvarende utfordringer ved avhør av psykisk utviklingshemmede.

I tillegg kommer at ved straffbare handlinger i familien vil vitnet også påvirkes av en rekke psykiske prosesser som kan føre til at vitnet velger å ikke forklare seg. Det kan være alt fra trusler fra gjerningsmannen, frykt for nye overgrep, savn etter vedkommende eller usikkerhet og redsel knyttet til ikke å ha kontroll på sin egen situasjon. I USA beskrives tidsrommet mellom anmeldelse og avhør som «the investigative window of opportunity» (Johnson, 2009), og en tilråder å samtale med barnet så fort som mulig etter en anmeldelse. De beste resultatene fikk en der det var igangsatt avhør og etterforsking innen 6-8 timer. Også i den svenske evalueringen av Barnehus (Kaldahl, Diesen og Diesen, 2010 side 79) finnes det materiale som viser at det er i de saker der politiet arbeider raskt i forhold til avhør, har flere avhør og en aktiv og deltagende påtalejurist, at de oppnår de beste resultatene i form av oppklaring av saker.»

Arbeidsgruppen foreslår at fristen for avhør i de sakene som haster mest skal være på én uke, og at andre avhør må gjennomføres innen fire uker. De skriver i punkt 5.5.3:

«Arbeidsgruppen har diskutert om fristen skal foreslås videreført, innskjerpet eller fjernet. I akutte tilfeller er en frist på to uker nærmest meningsløst. Ved akutte voldtektssaker av voksne mennesker uten kognitive problemer vil det å vente i 14 dager med å avhøre fornærmede være skandaløst. Det er ingen gode grunner til at voldtekt av en psykisk utviklingshemmet eller et barn skal behandles annerledes.

Det er også viktig at politiet sikrer vedkommendes forklaring i det tidsvinduet vedkommende er villig til å forklare seg. Særlig i de tilfellene der overgrepene pågår over tid, vil en unnlatelse av å ta et avhør av fornærmede raskt medføre enten risiko for nye overgrep eller at vedkommende av andre grunner ikke lenger er villig til å fortelle sin historie.

På den andre siden er det en del tilfeller der det ikke er like tidskritisk å gjennomføre avhøret, eller der det er en fordel å få gjennomført noe etterforsking før det tas avhør av barnet eller av den psykisk utviklingshemmede. En for kort frist vil også kunne oppleves som illusorisk, og være noe man ikke har mulighet til å forholde seg til i praksis.

Arbeidsgruppen mener den beste løsningen er å videreføre en frist for avhør. Dette er et tydelig signal til politiet om at etterforsking av disse sakstypene skal prioriteres.

For å gjøre det mulig å etterleve fristen i praksis, og for å trekke et skille mellom de sakene som åpenbart bør prioriteres og de tilfellene der dette ikke er like presserende, foreslås det et skille mellom avhør av fornærmede og sentrale vitner i saker som gir rett til bistandsadvokat etter straffeprosessloven § 107a, og andre nærliggende tilfeller.

I de først nevnte tilfellene foreslås fristen satt til en uke fra politiet gjøres kjent med opplysningene som gir grunn til avhør. I de fleste av disse sakene vil det være avgjørende at vedkommende kommer raskt i avhør for å få saken best mulig opplyst, og så raskt som mulig kunne treffe de nødvendige tiltakene.

For avhør av fornærmede i andre saker foreslås en frist for gjennomføring av avhør på fire uker fra samme tidspunkt. Det vil i disse sakene fortsatt være viktig med en tidlig avklaring, men sakene er ikke så alvorlige at det er rimelig med en veldig kort frist.

Det kan tenkes at det i enkelte saker finnes gode grunner til ikke å overholde fristen. For det første kan det tenkes fornærmedes tilstand er til hinder for et raskt avhør. I disse tilfellene skal fristen selvfølgelig ikke overholdes.

Videre kan det tenkes at etterforskingsmessige hensyn taler for en utsettelse. Det kan være at annen etterforsking må gjøres først, eller at det ønskes gjennomført skjult etterforsking før det blir kjent at politiet etterforsker forholdet. Også i disse tilfellene er det grunnlag for ikke å overholde fristen.

Etterforskingsmessige hensyn er et vagt begrep, noe som kan gi rom for misbruk. Oppfølgning av om fristene overholdes vil være en naturlig del av det tilsyn politidistriktene løpende gjennomgår. For sakenes vedkommende foreslås det at eventuelle fristbrudd begrunnes i protokollen fra avhøret.»

8.3 Høringsinstansenes syn

Mange av høringsinstansene understreker viktigheten av at avhør tas raskt. Samtidig skriver flere at en frist på én uke i sakene arbeidsgruppen foreslår ikke er realistisk. Agder lagmannsrett og Nedre Telemark tingrett skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Av hensyn til etterforskingen og sakens opplysning er det svært viktig at avhøret av barnet blir foretatt så tidlig som mulig, se Arbeidsgruppens rapport side 29 (punkt 5.1). Gjennomføring av dommeravhør etter dagens modell medfører i mange saker en uakseptabel utsettelse. […]Dersom ny avhørsmodell blir innført i henhold til forslaget, er vi enige med Arbeidsgruppen i at det bør settes frist på én uke for første avhør, jf. rapporten side 54–55 (punkt 5.5.3). Ettersom kapasitetsproblemene hos politiet er den viktigste årsaken til forsinkelser i dag, vil det imidlertid ikke være et tilstrekkelig virkemiddel å overføre ansvaret for avhørene til politiet uten å tilføre de ressurser som kreves.»

Riksadvokaten skriver i sin høringsuttalelse:

«Riksadvokaten har flere ganger påpekt og innskjerpet viktigheten av at dommeravhøret gjennomføres så raskt som mulig, og i alle fall innen 2-ukersfristen i straffeprosessloven § 239 fjerde ledd. Formålet med bestemmelsen er todelt. Det ene er å sikre seg fornærmedes/vitnets forklaring så snart som mulig for å forhindre at hendelser og detaljer går i glemmeboken, samt unngå mistanke og spekulasjoner om ytre påvirkning. Det andre er at avhøret ofte danner utgangspunktet for den videre etterforskingen og informasjonsinnhentingen og således er en forutsetning for at sakene ikke stopper opp, men gis nødvendig prioritet.

I dag er det et beklagelig faktum at 2-ukersfristen nærmest systematisk brytes. Flere av årsakene til at en ikke lykkes i å overholde fristen, vil falle bort ved den nye avhørsmodellen. Politiet vil ha et langt større herredømme over saken og tidspunktet for gjennomføringen av det første avhøret, i det langt færre personer vil måtte involveres. Som ved andre alvorlige straffbare forhold, må en forvente at sentrale avhør foretas kort tid etter at politiet har mottatt anmeldelse. Riksadvokaten slutter seg derfor fullt ut til forslaget om at fristen for det første avhøret etter at politiet har fått kjennskap til saken, som hovedregel skal være en uke.»

Politidirektoratet skriver:

«Politidirektoratet er enig i at det bør videreføres en frist for avhør og at det settes klare frister for gjennomføring av avhør i de mest alvorlig sakene. Vi viser til at tidselementet er helt avgjørende i disse sakene.

Hedmark, Telemark, Vestoppland, Søndre Buskerud og Østfold politidistrikt påpeker at det er usikkert hvorvidt det etter forslaget i praksis vil være mulig å gjennomføre avhør av denne gruppen innen en uke.»

Follo politidistrikt skriver i sin høringsuttalelse:

«Fristen for avhør av fornærmede og vitner som har rett til bistandsadvokat, er satt til en uke, jf forslaget til forskrift § 4, 1. ledd. Til tross for den effektivitetsgevinsten som vil foreligge som følge av mindre koordinering med domstolen, synes denne fristen for knapp. Koordinering med forsvarer, bistandsadvokat, interne dommeravhørere, barnehuset, samt forberedelse til avhøret, vil ofte kreve mer enn en ukes tid. Det er derfor grunn til å tro at fristen vil bli overskredet i betydelig grad. Dersom det skal ha noen hensikt å sette en frist, må det være realistisk at den kan nås. Follo politidistrikt vil derfor foreslå at forslaget til forskriftens § 4, 1. ledd omformuleres til at avhøret skal gjennomføres så snart som mulig, og innen to uker etter at politiet har fått kjennskap til forholdet.»

Østfold politidistrikt skriver:

«Det ligger mange utfordringer hos politiet for å få dette til, særlig med tanke på de minste barna. Det vil ofte være behov for å gjennomføre avhør av vitner, involverte instanser som barnevern, beredskapshjem, behandlingsinstitusjoner før avhøret gjennomføres. Dette for å ha noe å avhøre om. Erfaringen er at innhenting av taushetsbelagt informasjon og fritak fra taushetsplikt tar tid.

Østfold politidistrikt ser likevel arbeidsgruppens vektige argument om at det i overgrepssaker med voksne aktører vil bli ansett som «skandaløst» ikke å avhøre fornærmede før 14 dager etter overgrepet skal ha funnet sted.»

Oslo politidistrikt og Statens barnehus i Oslo skriver i sin felles høringsuttalelse:

«For å få best mulig informasjon fra et vitne er det etterforskingsfaglig åpenbart en fordel at første avhør av fornærmede og sentrale vitner gjennomføres så kort tid som mulig etter det forhold saken gjelder. Også hensynet til barnet og andre involverte taler med tyngde for at avhør bør foretas etter kort tid.

Utfra et påtaleperspektiv er det imidlertid ikke behov for regelfesting av kortere frist for gjennomføring av avhør i de mest alvorlige sakene eller lengre frist i øvrige saker. Som alminnelig synspunkt er det uheldig å regelfeste tidsfrister som overstyrer de faglige vurderingene til etterforskingsledelsen. Prioritering bør heller styres av hvor mye det i den enkelte sak haster å få gjennomført det aktuelle avhøret. Her er for eksempel barnets risiko for fortsatt eksponering for overgrep, samt barnets alder og hukommelse viktige faktorer. Dessuten er det en rekke etterforskingstaktiske hensyn og praktiske utfordringer som må ivaretas i forbindelse med et avhør, og som får betydning for når det for politiet er mest hensiktsmessig eller tilrådelig å gjennomføre avhør. […]Samlet sett mener OPD at det ikke er grunn til å forandre dagens frist på 2 uker (strpl. § 239 fjerde ledd).

I en rekke av de sakstypene der avhør etter forskriften bør eller kan skje (forskriften § 2 andre og tredje ledd), vil også mistenkte være under 18 år. Da skal etterforskingen være avsluttet og saken påtaleavgjort innen 6 uker, jf. strpl. § 249 andre ledd. Avhør i slike saker må derfor påskyndes i forhold til den foreslåtte fristen på fire uker. Også faren for at ungdommene i ventetiden utsettes for ytterligere vold og trusler i sitt nærmiljø tilsier at en del av disse sakene bør behandles raskere enn den foreslåtte fristen.»

Barnehusene (samlet høringsuttalelse fra Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund) skriver:

«For Barnehusene fremstår disse fristbruddene som den største trusselen mot barns rettssikkerhet i Norge i dag.

At det tar lang tid fra en forbrytelse inntreffer og til barnet avhøres kan redusere sannsynligheten for at barnet husker og kan gjenfortelle erfaringer fra overgrep. Både forskning og erfaring fra barnehusene viser at barna husker færre detaljer fra hendelser de har opplevd dersom det går lang tid til de blir avhørt. Detaljene kan være avgjørende for utfallet av straffesaken.

Barn er dessuten sårbare for trusler og manipulasjon og kan utsettes for nye overgrep mens de venter på å bli avhørt. I tillegg kommer den generelle belastningen det er ved å måtte vente lenge på å fortelle sin historie. Barn kan for eksempel være akuttplassert på en institusjon mens de venter. […] I innstillingen til ny dommeravhørsinstruks foreslår Sæverudutvalget at frist fra anmeldelse til avhør av barnet ikke skal overstige en uke. Barnehusene støtter forslaget, men peker på at det ikke er selvsagt at problemet er løst med dette og viser til at dages instruks i all hovedsak ikke etterleves.

Barnehusene vil peke på at de beste mulighetene for å gjøre godt faglig arbeid er i de nærmeste timene og dagene etter en anmeldelse. Fornærmede vil også ofte være mest motivert til å gi mest korrekt informasjon så nært hendelser som mulig. I de mest alvorlige sakene bør det tas avhør av fornærmede så fort som mulig og senest innen 3 dager (72 timer). Forslaget fra barnehusene er derfor at fristen settes til 3 dager.»

Barneombudet skriver i sin høringsuttalelse:

«I dag er det store brot på fristen for å gjere avhøyr ved alle barnehus. Dette er svært alvorleg. Barneombodet støttar at det blir vidareført ein slik frist for avhøyr, men vi stiller oss spørjande til korleis ein har tenkt seg å overhalde ein frist på ei veke i alvorlege saker dersom dei økonomiske rammene ikkje blir auka vesentleg. Rapporten slår fast at tidsbruken primært skuldast ressursmangel eller manglande prioriteringar i politiet. Det er med andre ord heilt essensielt at ein får ei haldningsendring i politiet som gjer at desse sakene blir prioriterte umiddelbart, og at det blir gitt meir ressursar til politiet som gjer det mogeleg i praksis.

AG foreslår at fristen på ei veke kan forlengjast av omsyn til etterforskinga. Det er lett å misbruke denne moglegheita til forlenging. Det bør derfor synleggjerast i forskrifta at dette er ein snever unnataksregel.

Barneombodet er også uroleg for at firevekersregelen i andre saker vil vere for lang, og at det i praksis vil bli ei «sovepute» som gjer at sakene vil ta enda lengre tid.»

Støttesenter mot Incest skriver:

«Vi er svært fornøyd med at fristen for avhør i saker hvor det gis rett til bistandsadvokat settes til 1 uke. Vår erfaring er at når det tar for lang tid mellom anmeldelse og avhør kan barn miste motivasjonene til å fortelle om overgrep, opplevelsen hos barnet endrer seg, de mister troen på at de kan blir trodd og tilliten til voksne blir borte.

Fristen for avhør er også viktig i forhold til medisinske undersøkelser for å sikre medisinske spor.»

Fra Drammen kommunes høringsuttalelse gjengis:

«Drammen kommune vil fremheve at når barnevernet igangsetter en undersøkelse der det er mistanke om overgrep, er det viktig for utviklingen av saken at barnet kommer inn til et dommeravhør. Barneverntjenesten har som regel i disse sakene åpnet undersøkelse, uten at foreldrene er informert. For å sikre barnet, avventer barnevernet å kontakte foreldrene.

Drammen kommune mener det er viktig at fristene overholdes. I dag er det to ukers frist for å foreta et avhør, etter at anmeldelsen er inngitt til politiet. Det er derfor meget viktig at politiet klarer å holde fristene. Barnevernet har i flere tilfeller opplevd å måtte vente i flere uker før barna kommer inn til dommeravhør. Det er derfor positivt at det nå settes en frist på en uke i de sakene som åpenbart må prioriteres.»

8.4 Departementets vurdering

Departementet er enig med arbeidsgruppen i at loven fortsatt bør angi en frist for når avhør skal tas. Lovpålagte frister medvirker til at sakene blir prioritert. Departementet er også enig med arbeidsgruppen i at fristen bør være differensiert slik at politiet prioriterer de sakene som haster mest. Departementet foreslår en frist på én uke i de akutte sakene, to uker i de andre mest alvorlige sakene og tre uker i de resterende sakene. For å forhindre at fristen går på bekostning av kvaliteten på avhøret, foreslår departementet i tillegg at fristen forlenges med én uke i de sakene der politiet, før fristen gikk ut, har foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet. Det samme gjelder dersom avhørslederen og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret utsettes.

Etter Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 skal barnets beste være et grunnleggende hensyn. Etter Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (a) skal barnet avhøres uten unødig forsinkelse etter at forholdene er rapportert til kompetente myndigheter. Artikkel 30 slår fast at etterforsking og straffeforfølgning skal skje i samsvar med barnets beste og ikke forverre barnets traumer. Videre følger det av barnekonvensjonen artikkel 19 og 34 og EMK artikkel 3 og 8 at Norge er forpliktet til å beskytte barn mot vold og seksuelle overgrep. Det innebærer blant annet at Norge må treffe egnede lovgiviningsmessige tiltak for å sikre slik beskyttelse, deriblant ha en effektiv etterforsking av vold og seksuelle overgrep. CRPD artikkel 16 hjemler tilsvarende rettigheter for særlig sårbare voksne. Etter straffeprosessloven § 226 fjerde ledd skal etterforskingen gjennomføres så raskt som mulig, slik at ingen unødig utsettes for mistanke eller ulempe.

Det er mange grunner til at det er viktig at barn og særlig sårbare voksne avhøres raskt. Raske avhør vil normalt minske belastningen for vitnene. Når saken raskt blir tatt tak i vil barn og særlig sårbare voksne lettere føle at det nytter å fortelle. Det vil også være enklere for dem å legge saken bak seg. Raske avhør vil således oftest være til barnets og den særlig sårbare voksnes beste.

For å få frem mest mulig korrekt informasjon og av hensyn til kvaliteten på resten av etterforskingen, er det viktig at det ikke går lang tid før avhør blir tatt. Små barn husker ikke like godt som voksne. Når de begynner å huske, husker de ikke langt tilbake i tid. Tilsvarende gjelder for psykisk utviklingshemmede. Andre vitner med kognitive utfordringer kan også ha betydelige vanskeligheter med å huske hendelser over tid. Traumatiske hendelser blir lagret i barns langtidsminne, men detaljer rundt hendelsene blir raskere glemt.[7] Blir det tatt avhør rett etter hendelsen kan det tjene som beskyttelse mot glemsel, og dermed styrke barns motstand mot påvirkning.[8] Går det lang tid før barnet blir avhørt, øker risikoen for at barnet blir ledet til å fortelle noe som ikke er sant. Det kan også bli påvirket eller truet til å la være å forklare seg. Det samme gjelder for psykisk utviklingshemmede, da de også er mer utsatt for påvirkning enn andre, jf. Sæverud-rapporten punkt 3.3 og punkt 5.1. En klar og fullstendig forklaring kan være avgjørende for om det blir en fellende dom eller ikke. Det kan også bety forskjellen mellom en henleggelse på grunn av bevisets stilling eller en henleggelse om at intet straffbart forhold er bevist, noe som kan være av helt sentral betydning for den mistenkte. Raske avhør kan i tillegg innebære at andre bevis blir sikret, for eksempel ved medisinsk undersøkelse eller ransaking hos mistenkte.

Barneverntjenesten har etter barnevernloven en plikt til å undersøke bekymringsmeldinger og treffe nødvendige tiltak for å beskytte barnet. I den forbindelse må barneverntjenesten samtale med barnet. Har foreldre, barneverntjenesten eller andre snakket med barnet om det straffbare forholdet før barnet har forklart seg til politiet, vil det, som nevnt, kunne bli reist tvil om hvorvidt barnets forklaring har blitt påvirket. Det er derfor særlig viktig at politiet avhører barn i en utsatt omsorgssituasjon raskt, slik at bevis blir sikret før barneverntjenesten må samtale med barnet.

Raske avhør vil også kunne føre til at flere vil velge å anmelde forhold til politiet fordi de vet at saken vil bli fulgt opp raskt.

Raske avhør er således helt sentralt for å kunne avdekke vold og seksuelle overgrep mot barn og særlig sårbare voksne, påse at skyldige blir dømt og forhindre nye overgrep.

Helst bør alle tilrettelagte avhør tas raskt. Det er likevel stor forskjell på hvor mye det haster å ta avhør. For eksempel haster det langt mer å avhøre et lite barn som nettopp er utsatt for overgrep av en forelder enn det haster å avhøre en 14-åring som har vært vitne til en voldsepisode langt tilbake i tid. Departementet mener det er viktig at politiet prioriterer de sakene som haster mest og at en frist på to uker er for lang for mange av sakene. Departementet er derfor enig med arbeidsgruppen i at fristen for tilrettelagt avhør bør være differensiert. I likhet med arbeidsgruppen foreslår departementet at fristen settes til én uke for de avhørene som haster mest. Departementet mener imidlertid at det ikke er realistisk med en frist på én uke i så mange saker som arbeidsgruppen foreslår. Departementet viser her til innspill fra Politidirektoratet og en rekke politidistrikter, samt til at det i den siste tiden har vært en sterk økning i antall saker. Ved Barnehuset i Oslo ble det for eksempel tatt 36 prosent flere avhør i januar 2015 enn i januar 2014. Departementet mener likevel det vil være mulig for politiet å ta tilrettelagte avhør innen én uke i de akutte sakene. Departementet viser særlig til at politiet kan ta første avhør uten å involvere domstolene, forsvarer eller mistenkte og at midlertidig verge og bistandsadvokat kan oppnevnes meget raskt. Barneverntjenesten vil normalt kunne stille på svært kort varsel og kan alternativt få se opptak av avhøret i ettertid. Når det innrømmes en forlengelse av fristen i de sakene der det har vært nødvendig med tidkrevende forberedelser før avhøret og adgangen til supplerende avhør er vid, mener departementet at betenkelighetene som gjorde at man i 2008 beholdt to-ukersfristen ikke lenger har gyldighet.

Departementet mener at én- og to-ukersfristen i utgangspunktet bare bør komme til anvendelse i de sakene der det er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, det vil si avhør i saker som gjelder overtredelse eller forsøk på seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. I tillegg foreslår departementet at én- og to-ukersfristen skal komme til anvendelse når barn mellom 16 og 18 år utsatt for seksuelle overgrep av nærstående avhøres ved tilrettelagt avhør.

I disse sakene skal tilrettelagte avhør gjennomføres snarest mulig og innen én uke dersom fornærmede skal avhøres om en handling som skjedde for mindre enn to uker siden. Én-ukesfristen skal også gjelde ved avhør av fornærmede som har gitt en umiddelbar og fullstendig beretning om forholdet. Det vil typisk være tilfelle dersom et barn har åpnet seg for læreren sin og fortalt at det i en årrekke har blitt utsatt for seksuelle overgrep av en forelder. Det vil da være viktig at barnet føler at det blir hørt og ivaretatt slik at barnet er villig til å forklare seg for politiet. I tillegg foreslår departementet at én-ukesfristen skal gjelde ved avhør av fornærmede eller annet vitne der det er grunn til å tro at forklaringen er nødvendig for å beskytte fornærmede eller vitnet. Det vil ofte være tilfelle i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep begått av nærstående. Er det mistanke om at et barn utsettes for vold av sine foreldre, vil det ofte kunne være nødvendig å avhøre for eksempel en skolevenninne til barnet fordi venninnen kan komme med informasjon som er nødvendig for å beskytte barnet mot vold.

Videre foreslår departementet at det settes en frist på to uker for alle andre avhør av fornærmede samt for barn under seks år, uavhengig av om de avhøres som fornærmet eller annet vitne, i disse sakene, det vil si saker der det er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør og når det tas tilrettelagt avhør av fornærmede mellom 16 og 18 år utsatt for seksuelle overgrep av nærmeste.

Andre tilrettelagte avhør skal foretas innen tre uker. Det vil for eksempel være avhør av andre vitner enn fornærmede i saker der vitnets forklaring ikke har betydning for ivaretakelsen av vitnet eller fornærmede. Tre-ukersfristen vil også gjelde når det tas avhør av fornærmede eller andre vitner i saker der det ikke er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør. Det vil for eksempel gjelde dersom politiet beslutter at det skal tas tilrettelagte avhør i ranssaker eller saker om kroppskrenkelse.

Departementet understreker at avhør ofte bør tas raskere enn den angitte fristen. Det gjelder særlig i de sakene der avhør skal tas innen én uke. I saker der det er grunn til å tro at forklaringen er nødvendig for å beskytte fornærmede eller vitnet, vil barneverntjenesten ofte være involvert. Barneverntjenesten skal etter barnevernloven § 4-2 snarest og senest innen én uke gjennomgå alle bekymringsmeldinger og vurdere om meldingen skal følges opp med undersøkelser. Barneverntjenesten skal videre snarest og senest innen tre måneder foreta undersøkelser når det er rimelig grunn til å tro at det foreligger forhold som gir grunnlag for barneverntiltak, jf. barnevernloven § 4-3 og § 6-9. Barneverntjenesten kan dra hjem til familien for å undersøke bekymringsmeldinger. Dersom det er fare for at barnet blir vesentlig skadelidende ved å forbli i hjemmet, skal barneverntjenesten treffe vedtak om plassering av barnet utenfor hjemmet, jf. barnevernloven § 4-6. Det kan derfor oppstå situasjoner der barneverntjenesten må gripe inn med akuttvedtak. Kan ikke politiet gjennomføre avhør umiddelbart, vil barneverntjenesten ofte ikke kunne vente på at barnet avhøres. Det innebærer at de må snakke med barnet om situasjonen. For at tilrettelagt avhør skal kunne tas før barneverntjenesten samtaler med barnet, må avhøret derfor tas like raskt som barneverntjenesten plikter å undersøke saken eller i forbindelse med et akuttvedtak. Det understreker dessuten viktigheten av at barneverntjenesten kontakter politiet raskt i slike situasjoner og avklarer videre samarbeid. Politiet skal også varsle barneverntjenesten straks dersom de ikke allerede er involvert i en sak der det straffbare forholdet gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon, jf. forskrift om behandling av opplysninger i politiet og påtalemyndigheten (politiregisterforskriften) 20. september 2013 nr. 1097 § 10-3.

Departementet er klar over at det av og til vil være behov for å gjøre en del forberedelser før avhør kan tas. I enkelte saker vil også annen etterforsking føre til at man kan konkludere med at mistanken var ubegrunnet, slik at det ikke er nødvendig å avhøre vitnet. Det er ikke ønskelig at tidsfristen går på bekostning av kvaliteten på avhøret eller ivaretakelsen av vitnet. Etter det departementet erfarer, er det sjelden behovet for andre etterforskingsskritt og forberedelser som er årsaken til at det i dag går svært lang tid før avhør blir tatt. Departementet foreslår derfor at fristen kan forlenges med én uke i de sakene der det, før den normale fristen gikk ut, er foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet. Det kan være etterforskingsskritt, for eksempel avhør av foreldre eller barnehageansatte, pågripelse av mistenkte eller ransaking av mistenktes bolig, og det kan være forberedelser som å skaffe en godt egnet tolk og innhente informasjon ved samrådsmøte eller på annet vis. Dette er særlig aktuelt ved avhør av barn i førskolealder og særlig sårbare voksne. Departementet understreker at unntaksregelen bare kommer til anvendelse dersom etterforskingsskrittene samlet sett har vært tidkrevende. Et enkelt avhør av et annet vitne vil således ikke være tilstrekkelig for at fristen kan forlenges. Det skal noteres i protokollen hvilke etterforskingsskritt og forberedelser som gjorde det nødvendig med ekstra frist. I de aller fleste tilfeller vil det være til barnets og den særlig sårbare voksnes beste om avhør blir tatt raskt. Dersom det av hensyn til vitnet likevel skulle vise seg at det er nødvendig å utsette avhøret, for eksempel fordi vitnet ikke er friskt nok til å bli avhørt eller fordi det av hensyn til vitnet vil være langt bedre å vente til en spesifikk tolk eller bistandsadvokat er tilgjengelig, vil også fristen kunne forlenges med en uke. Avhørslederen og barnehuset må imidlertid være enige i at det er til barnets beste med en slik utsettelse. I slike tilfeller skal det noteres i protokollen hva som var årsaken til at det var til vitnets beste å utsette avhøret.

9 Kompetansekrav til avhørsleder og avhører

9.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 239 skal dommeren lede avhøret. Dommeren skal som hovedregel tilkalle en særlig skikket person til å bistå ved avhøret eller foreta avhøret under dommerens kontroll. Etter dommeravhørforskriften § 5 bør dommeren som hovedregel overlate selve avhøret av vitnet til den særlig skikkede personen. Dommeren skal likevel påse at avhøret skjer på en forsvarlig måte, jf. straffeprosessloven § 136. Dommeravhørforskriften § 6 legger til grunn at avhører som hovedregel skal være en tjenestemann innen politiet med særlig erfaring i etterforsking av saker som gjelder barn.

I praksis tas alle dommeravhør av politietterforskere. De fleste har tatt «Videreutdanning i avhør av barn og ungdom» ved Politihøgskolen.

Dommeren følger avhøret via videooverføring i et annet rom og tar avgjørelsen dersom det blir diskusjon rundt hvilke spørsmål avhører skal stille vitnet, hvilken informasjon vitnet skal få eller lignende.

9.2 Arbeidsgruppens forslag

Som det fremgår i punkt 6, foreslås det i Sæverud-rapporten at ansvaret for avhørene overføres fra domstolene til politiet. Arbeidsgruppen foreslår at avhøret skal ledes av en politijurist som skal ha utvidet påtalekompetanse og bør ha gjennomført utdannelse i ledelse av avhør ved Politihøgskolen. I punkt 5.2.4.5 skriver de:

«De avhørene det her er snakk om krever ledelse. Som nevnt er det flere rettslige spørsmål det må tas stilling til, samt at det er et krav om notoritet. For arbeidsgruppen er det klart at avhørene må ledes av en politijurist, da det i hovedsak er de rettslige spørsmålene som fordrer notoritet.

Det vil være politijuristen som i siste instans må ta stilling til om mistenkte skal varsles om avhøret og om spørsmål skal tillates stilt til barnet eller ikke. Avhørenes spesielle karakter, og konsekvensene av feil, gjør det nødvendig med en faglig standard på de som leder avhørene. Dette bør være jurister med en viss erfaring fra påtalemyndigheten. En praktisk anvendelig måte å stille krav til erfaring hos påtalejurister, er å stille krav om at vedkommende skal ha utvidet påtalekompetanse etter straffeprosessloven § 67.

I tillegg mener arbeidsgruppen at Politihøgskolen bør gis i oppdrag å utarbeide egne kurs for påtalejurister som skal lede slike avhør. Utdannelsen må inkludere både kunnskap om avhørsmetoden, utviklingspsykologi, skadevirkninger og reaksjoner av vold, samt de juridiske krav til avhørene og rammene rundt. Dette vil bidra til å sikre en forsvarlig faglig standard. Arbeidsgruppen har vurdert om det bør stilles et formelt krav om at avhørslederen har gjennomført en slik særskilt utdanning, men kommet til at det ikke er riktig. Utdannelsen er enda ikke etablert, og det vil følgelig ta noe tid å få den på plass. Videre er utskiftningen av jurister i politiet relativt stor, og et formelt krav vil kunne by på store praktiske utfordringer. I tillegg kommer at det vil være svært varierende hvor utfordrende avhørene er juridisk sett, og følgelig hvilke krav som bør stilles til den som leder avhørene.»

Spørsmålet om hvilke kompetansekrav som bør stilles til avhører ble berørt av Barnehusevalueringen. De gjennomførte spørreundersøkelser og intervjuer. På spørsmålet om avhørene bør kunne gjennomføres av andre faggrupper enn politiet, svarte 10 av 18 politidistrikt nei. To av politidistriktene svarte at avhørene bør kunne tas av andre yrkesgrupper. De resterende politidistriktene hadde ingen klare synspunkter. Fra Barnehusevalueringen delrapport 1 på side 124 refereres:

«Ikke overraskende begrunner de fleste dette med at et avhør er et bevisopptak i en straffesak og at dette tilsier at det bør gjennomføres av noen med politifaglig kompetanse, helst også med spesialkompetanse på slike avhør. Det kreves også særlig kjennskap til regelverket for å sikre at et avhør holder tilstrekkelig kvalitet. En av politilederne formulerer dette slik:

«Det må man huske at barnehusene har ingen kompetanse på avhør av barn. De har nok personer som har kompetanse på det å kommunisere med barn. Men en ting er å kommunisere med barn, en ganske annen ting er å gjennomføre et avhør av et barn med tanke på bevisopptak (…) Kravene til objektivitet i etterforskingen gjelder også der barn er involvert, og det prinsippet må vi knesette. Og da er det nødvendigvis slik at yrkesgrupper som er mer vant til å drive terapi, enn å drive etterforsking, kanskje får problemer med å se den objektiviteten fordi at de er vant til i sitt yrke å tro på barnet. Og fra vårt ståsted så er ikke vår oppgave å tro eller ikke tro, vår oppgave er å forsøke å få mest mulig fakta, og det må vi ikke glemme. Vi må som sagt ikke glemme kravene til rettssikkerhet. Og det er ingenting som er verre for denne typen saker enn viss man plutselig en dag kommer i den situasjonen at det stilles spørsmål omkring objektiviteten i etterforskingen fordi at det er andre aktører som på en måte glir inn i etterforskingen uten at de har noen naturlig rolle i det. Og det er kanskje noe som i for liten grad har vært diskutert i disse sakene.»»

Dommerne som ble intervjuet var samstemte om at avhører burde være en politietterforsker, og blant advokatene var det bare en som stilte seg positiv til om andre yrkesgrupper kunne gjennomføre avhørene. Blant barnehusansatte var meningene mer delte. Barnehusevalueringen konkluderte med at det også i fremtiden bør være politietterforskere som gjennomfører avhør av barn og særlig sårbare voksne, jf. delrapport 1 side 188.

I Sæverud-rapporten foreslås det at avhøret skal gjennomføres av en avhører med «Videreutdanning i avhør av barn og ungdom» ved Politihøgskolen. I punkt 7.1 står det:

«For å kunne gjennomføre et avhør i en straffesak er det en rekke ulike typer kunnskap en god avhører bør besitte. Vedkommende må kunne en del strafferett for å vite hvilke faktiske forhold som er viktig å få belyst. I tillegg kommer gode kunnskaper om straffeprosessuelle regler om avhør, forklaringsplikt og rettigheter for den som avhøres. Man bør også ha både teoretisk kunnskap og praktisk kompetanse om avhørsmetodikken politiet benytter og de kommunikasjonsprinsipper metoden bygger på. Politiets avhørsmetoder baseres på vitnepsykologisk forskning det kan være en fordel å ha en viss oversikt over. Avhør av barn og psykisk utviklingshemmede stiller ytterligere krav til avhørerens kompetanse. I tillegg til det som er nevnt ovenfor må disse avhørerne ha den nødvendige teoretiske og praktiske ballasten som kreves for å kommunisere med barn på en så presis måte som mulig. Dette forvanskes ytterligere av at de sakene det tas avhør i ofte er alvorlige, og at den som avhøres gjerne er traumatisert, har utviklingsforstyrrelser eller av andre grunner har reduserte kognitive evner og forutsetninger. Det er heller ikke uvanlig at barn som møter til avhør har relasjonsskader som kan prege dem i møtet med politiet. Selve avhørssituasjonen kan for mange også oppleves som vanskelig og skremmende, noe som igjen stiller høye krav.»

I punkt 7.6 skriver de følgende om spesialisering i avhør av de yngste barna og psykisk utviklingshemmede:

«Det er forskjellige utfordringer knyttet til avhør av små og store barn, og til barn med ulike former for utviklings- eller tilknytningsforstyrrelser. I tillegg kommer avhør av psykisk utviklingshemmede der forskjellene i kognitive evner kan være svært forskjellige. Disse ulikhetene medfører at det må stilles spørsmål ved om avhørskompetansen bør spesialiseres ytterligere.»

9.3 Høringsinstansenes syn

Det er svært stor oppslutning blant høringsinstansene om arbeidsgruppens forslag om at avhøret bør ledes av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse. Det er imidlertid delte meninger om hvorvidt det bør stilles et absolutt krav om at avhørsleder har videreutdanning i å lede avhør.

Det nasjonale statsadvokatembetet skriver:

«Når det gjelder hvem som skal lede avhøret har Det nasjonale statsadvokatembetet ingen innvendinger til at dette er en påtalejurist, men det er viktig å understreke at det påhviler vedkommende et stort ansvar og det stilles derfor betydelige krav til vedkommendes kvalifikasjoner. Det er vanskelig å nærmere definere hva som skal kreves av påtalejuristen som skal opptre som avhøresleder, men et minstekrav må være at vedkommende har utvidet påtalekompetanse og har deltatt på kurs. Lengre fartstid i påtalemyndigheten synes også nødvendig.»

Politidirektoratet skriver:

«Politidirektoratet er positiv til forslaget om at ansvaret for å lede avhørene legges til påtalejuristen, som har det formelle ansvaret for etterforskingen og som er utdannet og trenet i de juridiske avveiningene, jf. utkastets § 5 første ledd første punkt.

Politidirektoratet er enig i at det stilles krav til kompetanse både til avhøreren og den som skal lede avhøret. Vi viser til at en god ledelse av slike avhør forutsetter god kunnskap om fagfeltet, og at dette igjen har betydning for avhørets kvalitet og bevisverdi. Vi viser videre til at påtalejuristene ifølge forslaget tillegges et større ansvar som leder for avhøret, herunder oppfølging av forberedelsene, tilrettelegging av avhøret og protokollføring. Også Politihøgskolen, Kripos, og Salten, Østfold, Hedmark og Vestfold politidistrikt støtter uttrykkelig forslaget.

Politidirektoratet er, i likhet med ovennevnte, samtidig enig i at det ikke bør stilles et formelt krav om at avhørslederen har gjennomført en særskilt utdanning, jf. formuleringen i utkast til ny forskrift § 5 (rapportens punkt 9.2) om at politijuristen «bør» ha gjennomført slik utdanning. På sikt bør dette muligens gjøres til et absolutt vilkår, men før et slikt formalkrav eventuelt innføres må utdanningen dimensjoneres slik at politidistriktene får utdannet det nødvendige antall avhørsledere. Også Hedmark, Østfold og Vestfold politidistrikt tar til orde for en fremtidig obligatorisk opplærling.

Vi har for øvrig merket oss at det foreslås at Politihøgskolen bør gis i oppdrag å utarbeide egne kurs for påtalejurister som skal ledes slike avhør.

Som påpekt av Politihøgskolen kan de spesielle temaene på dette fagområdet tilsi at det bør vurderes en egen utdanning til denne gruppen ansatte. Samtidig må den foreslåtte utdanningen.

«… sees i sammenheng med den eksisterende juristutdanningen ved Politihøgskolen, hvilke muligheter man har til å justere disse og hvilke utdanninger som skal prioriteres i årene som kommer.

Påtalejurister gjennomfører i dag et obligatorisk utdanningsløp det første arbeidsåret, og i tillegg tilbys en videreutdanning for politiets påtalejurister etter tre års arbeidserfaring. Den obligatoriske utdanningen vil være gjennomført for å få tildelt utvidet påtalekompetanse.»»

Barneombudet skriver:

«AG foreslår at avhøyra skal leiast av ein politijurist, og at Politihøgskolen skal få i oppdrag å utarbeide eigne kurs for påtalejuristar som skal leie slike avhøyr. Dette høyrest fornuftig ut. Gruppa konkluderer likevel med at det ikkje bør stillast som eit formelt krav at avhøyrsleiaren har gjennomgått eit slikt kurs. Barneombodet vil understreke at det har stor verdi at den som skal leie avhøyra har tilstrekkeleg kompetanse. Manglande kunnskap vil kunne gjere at avhøyra vert avbrotne på feil tidspunkt, eller at det vert tillete spørsmål som ikkje burde vore stilt, noko som vil kunne få store konsekvensar for både etterforskinga, verdien avhøyret har som bevis og barnet si oppleving av avhøyret. Krav til utdanning bør vere den klare hovudregelen, og så kan det bli gitt ein snever unnataksregel for dei tilfella der det er praktisk umogeleg å gjennomføre. Dette bør kome klart fram av ny forskrift § 5.»

Norsk Krisesenterforbund skriver:

«Vi registrerer at arbeidsgruppen velger å ikke knytte kompetansekrav til avhørsleder, men at man kommer med en generell tilrådning om spesialkompetanse. Norsk Krisesenterforbund mener det er svært viktig at avhørsleder som er ansvarlig for planlegging, gjennomføring og oppfølging av denne typen avhør, innehar tilstrekkelig og oppdatert kunnskap om målgruppen. Vi mener derfor at krav til kompetanse og oppdatering også bør omfatte avhørsleder.»

Det er bred enighet blant høringsinstansene om at avhørene fortsatt bør tas av politietterforskere. Bare Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging – region Midt er imot at avhører skal være politietterforsker. De skriver:

«Et helt annet spørsmål er om avhørene i det hele tatt bør utføres av politifolk med ekstrautdanning i barnepsykologi og lignende, eller om man heller bør gi erfarne barnevernspedagoger eller andre med spesiell utdanning vedrørende barn, de kurs de trenger i avhørsteknikk m.m.

Dette begrunnes med at hovedformålet tross alt er å få et mest mulig riktig bilde av barnet har sett/hørt og/eller opplevd på annen måte, og det er all grunn til å tro at den profesjonelle barnearbeider har vel så store forutsetninger for å oppnå dette som polititjenestemannen eller kvinnen.»

Flere av høringsinstansene kommenterer spørsmålet om spesialkrav til de som avhører førskolebarn og særlig sårbare voksne. Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund skriver i sin felles høringsuttalelse:

«Arbeidsgruppen mener avhør av barn og psykisk utviklingshemmede alltid bør foretas av utdannede avhørere. Barnehusene ønsker å gå lengre og ber om at det formaliseres regler om når spesialutdannede avhørere skal benyttes. Avhør av de minste barna og utviklingshemmede er eksempler på grupper som bare de beste avhørerne med spesialisering bør gi seg i kast med.»

Likestillings- og diskrimineringsombudet skriver:

«LDO mener på bakgrunn av dette at det ser ut til at det vil kunne gå lang tid før nødvendig kunnskap om avhør av utviklingshemmede er på plass i de relevante utdanningene. Forholdet er bekymringsfullt sett i forhold til de forpliktelsene myndighetene nå tar på seg ved ratifiseringen av FN-konvensjonen for personer med nedsatt funksjonsevne. Vi viser i den forbindelse særskilt til artikkel 13 del 2 som gjelder opplæring for den som arbeider innenfor rettspleien, herunder politi og fengselsansatte.»

9.4 Departementets vurdering

Departementet er enig med arbeidsgruppen og de fleste av høringsinstansene i at tilrettelagte avhør bør ledes av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse. Departementet er imidlertid uenig med de høringsinstansene som mener at det bør stilles et absolutt krav om at avhørsleder i tillegg har tatt videreutdanning i å lede tilrettelagte avhør. Ettersom avhør nå ledes av dommere, tilbys det ikke slik videreutdanning i dag. Det vil naturlig nok ta noe tid fra de foreslåtte endringene i denne proposisjonen vedtas til et tilstrekkelig antall påtalejurister har tatt videreutdanning i å lede tilrettelagte avhør. Departementet ser det som en klar fordel om avhørsleder har tatt slik videreutdanning, men er enig med arbeidsgruppen i at det ikke kan være et absolutt krav. Departementet foreslår derfor at loven oppstiller som krav at avhørene ledes av påtalejurister med utvidet påtalekompetanse og at nærmere kompetansekrav kan gis i forskrift. I forskriften vil departementet vurdere å angi at avhørsleder fortrinnsvis bør ha tatt videreutdanning i ledelse av tilrettelagte avhør. Departementet vil vurdere om forskriften på sikt bør endres slik at videreutdanning blir et krav.

Departementet foreslår videre, i likhet med Barnehusevalueringen, arbeidsgruppen og de aller fleste høringsinstansene, at tilrettelagte avhør fortsatt skal tas av politietterforskere. Dette skal angis i loven, mens nærmere kompetansekrav reguleres i forskrift. Forskriften bør angi at avhørerne, som den klare hovedregel, bør ha gjennomført og bestått det som i dag kalles «Videreutdanning i avhør av barn og ungdom» ved Politihøgskolen. Forskning viser at det er svært utfordrende å sikre at barn forteller dersom de har blitt utsatt for vold og seksuelle overgrep. Bruker man ikke riktig avhørsteknikk, kan man også lett plante feilinformasjon hos vitner.[9] Det er således svært viktig at barna avhøres på riktig måte. Vi har i dag en rekke høyt kompetente avhørere. Disse er politietterforskere som normalt har gjennomført «Videreutdanning i avhør av barn og ungdom». Det er tydelig at erfaringene med politietterforsking og avhørsmetodikk kombinert med kunnskap om barn og særlig sårbare voksne er svært nyttige for å få avhør med høy bevisverdi. Det må imidlertid være adgang til å gjøre unntak fra tilleggskravet om videreutdanning dersom det er nødvendig for å ta avhøret raskt nok.

Som det fremgår av punkt 7.4, er sekvensielle avhør nå blitt en godt utprøvd metode for avhør av førskolebarn og særlig sårbare voksne. Siden høsten 2014 har Politihøgskolen tilbudt kurset «Videreutdanning i avhør av sårbare». Kurset skal kvalifisere til avhør av førskolebarn og personer med psykisk utviklingshemming. Departementet vil i forskriften gå inn for at avhør av førskolebarn og av særlig sårbare voksne så vidt mulig tas av etterforskere som har gjennomført og bestått Politihøgskolens spesialutdanning i avhør av førskolebarn og særlig sårbare voksne, det vil si kurset som i dag heter «Videreutdanning i avhør av sårbare». Departementet viser her til at partene etter CRPD artikkel 13 nr 2 for å bidra til å sikre mennesker med nedsatt funksjonsevne effektiv tilgang til rettssystemet skal fremme passende opplæring for politi og andre som arbeider innenfor rettspleien. Avhør av personer med psykisk utviklingshemming eller annen nedsatt funksjonsevne og avhør av førskolebarn er særlig utfordrende, og det er viktig at politidistriktene prioriterer å sende sine ansatte på denne videreutdanningen. Ettersom utdanningen startet høsten 2014, er det imidlertid ikke mulig å stille noe absolutt krav om videreutdanning.

Departementet legger til grunn at de foreslåtte kompetansekravene er i tråd med Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (c) der det står at statene skal se til at barnet avhøres av fagfolk som er opplært til å ta slike avhør. Statene er gitt fleksibilitet med tanke på implementeringen av reglene, blant annet med henhold til adgangen til utdannet personell og barnets alder, jf. Explanatory report punkt 239. Lanzarote-konvensjonen gjelder beskyttelse av barn utsatt for seksuelle overgrep. Ettersom det forutsettes at politiet prioriterer å bruke de beste avhørerne i de vanskeligste sakene, deriblant avhør av barn som er utsatt for seksuelle overgrep, antar departementet at disse avhørerne vil ha videreutdanning i avhør av barn og ungdom, med mindre det av helt spesielle grunner vurderes å være til barnets beste å avhøre barnet før det er mulig å stille slik avhører til disposisjon.

10 Vitneplikt og forklaringsplikt

10.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 108 plikter enhver etter innkalling å møte som vitne og forklare seg overfor retten, med mindre annet er bestemt ved lov. Avhør etter straffeprosessloven § 239 ledes av en dommer, og utgangspunktet er således at vitnet har vitneplikt og forklaringsplikt ved dommeravhør. Straffeprosessloven § 122 gir imidlertid fritak for vitneplikt for vitner som er siktedes ektefelle, slektning i rett opp- eller nedstigende linje, søsken og like nær besvogrede. Regelen er begrunnet med at siktedes pårørende skal slippe å komme i en situasjon hvor de må velge mellom å lyve i retten og risikere straff for falsk forklaring etter straffeloven § 163, eller å bidra til at siktede blir straffet. Barn under 12 år er imidlertid ikke fritatt for vitneplikt selv om siktede er barnets foreldre eller andre nærstående, jf. straffeprosessloven § 122 første ledd tredje punktum. Bestemmelsen om at barn ikke skulle fritas for vitneplikt kom inn i loven i 2008, jf. Besl. O. nr. 42 (2007–2008), Innst. O. nr. 27 (2007–2008) og Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) punkt 9.5.2.4. Den var blant annet begrunnet med at det var til barnets beste å slippe å velge om det skal vitne mot en nærstående.

Barn over 12 år skal selv ta stilling til om de ønsker å påberope seg fritaksretten eller ikke, jf. Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) punkt 9.5.2.4. Dersom et barn mellom 12 og 16 år ikke selv vil eller er i stand til å ta stilling til om det skal vitne, vil dette spørsmålet bli overlatt til vergen.

Etter straffeprosessloven § 123 kan et vitne nekte å svare på spørsmål når svaret vil kunne utsette vitnet eller vitnets foreldre eller andre nærstående for straff. Bestemmelsen har ikke noen unntaksregel for barn under 12 år slik straffeprosessloven § 122 har.

Etter straffeprosessloven § 122 tredje ledd kan retten frita siktedes forlovede, fosterforelder, fosterbarn eller fostersøsken for vitneplikten. Tilsvarende kan retten frita vitnet fra å svare på spørsmål som berører disse, jf. straffeprosessloven § 123 andre ledd. Etter straffeprosessloven § 123 første ledd kan retten i visse andre tilfeller frita vitnet fra å forklare seg. Retten kan også pålegge vitner som egentlig skulle vært fritatt fra forklaringsplikt å forklare seg.

Etter straffeprosessloven § 230 tredje ledd har vitner vitneplikt for politiet. Vitner har imidlertid i utgangspunktet ikke forklaringsplikt for politiet, jf. straffeprosessloven § 230 første ledd.

10.2 Arbeidsgruppens forslag

Om vitne- og forklaringsplikt skriver arbeidsgruppen i punkt 8.4.4:

«Barn over 12 år bestemmer i dag selv om de vil avgi forklaring om nærståendes straffbare handlinger eller ikke. Dersom et barn mellom 12 og 16 år selv ikke vil ta stilling til om det skal forklare seg, vil dette spørsmålet bli overlatt til verge. Det følger av avgjørelse inntatt i Rt. 2007 side 453 og side 1450, at dersom vergen eller foreldrene kan ha interesse som strider mot den mindreåriges interesser, skal det oppnevnes setteverge. Fordi det kan oppstå en slik situasjon, skal det forut for avhøret oppnevnes setteverge etter § 15 i vergemålsloven av 1927.

Fornærmedeutvalget foreslo i NOU 2006 nr. 10 at det var dommeren som skulle avgjøre om barn mellom 12 og 16 år skulle forklare seg eller ikke. Avgjørelsen skulle treffes etter at barnet var orientert om bestemmelsen, og gitt anledning til å uttale seg. Barnets syn skulle vektlegges i tråd med dets alder og utvikling. Ordningen ble ikke vedtatt, uten at det av de øvrige forarbeidene er enkelt å se hvorfor.

Det synes å være lagt til grunn av lovgiver at avgjørelsen av om man skal forklare seg om nærståendes straffbare handlinger er en personlig rettighet. Det er uttalt uttrykkelig i mindretallets votum i Rt 2005 side 1293, som siteres både i NOU 2006 side 10 på side 143- 144 og i Ot.prp. nr. 11 2007–2008 side 56.

Det har vært vurdert å gjøre fritaksretten relativ. De legislative hensyn bak § 122 og § 123 møter i mindre grad mothensyn i tilfeller der nærstående har begått straffbare handlinger som verken direkte eller indirekte berører den avhørte, enn der vedkommende er å anse som fornærmet. For barn vil det å være vitne til at en forelder stjeler i en butikk oppleves negativt, mens det å leve med overgrep i hjemmet over tid er potensielt svært ødeleggende for dets videre utvikling.

Personkretsen i § 122 og § 123 er relativt snever. Nye familiekonstellasjoner gjør det vanskelig å trekke klart definerte grenser som er treffende for den personlige relasjonen som er mellom de involverte. Av praktiske tilfeller kan nevnes at steforeldre ikke er omfattet, mens fosterbarn er nevnt i § 122 tredje ledd blant dem som kan fritas for forklaringsplikten av retten.»

Arbeidsgruppen foreslår at barn under 15 år både skal ha vitneplikt og forklaringsplikt i saker der mistenkte er nærstående, men at dette bare skal gjelde i de sakene som gir rett til bistandsadvokat etter § 107 a. I punkt 8.4.9 skriver de:

«Arbeidsgruppen har delt seg hva gjelder konklusjonen på dette punkt. Flertallet mener argumentene ovenfor tilsier at aldersgrensen i § 122 heves fra 12 til 15 år. Ett medlem, Aase Sigmond, er uenig i dette, og mener aldersgrensen bør være 12 år som i dag. Arbeidsgruppen er enig i at det uansett må tas inn en presisering i § 123, uavhengig av hvilken aldersgrense som vedtas.

Arbeidsgruppens flertall foreslår følgelig at aldersgrensen for fritak i straffeprosessloven § 122 heves fra 12 til 15 år. Det foreslås samtidig at en tilsvarende formulering inntas i straffeprosessloven § 123. En slik bestemmelse vil fjerne den usikkerheten som i dag rår med hensyn til om barn skal gjøres kjent med innholdet i § 123.»

Når arbeidsgruppen i punkt 5.2.4.6 drøfter overføringen av ansvar for avhørene fra domstolene til politiet og rettslige avhør, skriver de:

«Samtidig er det visse avgjørelser som er tillagt domstolen og som ikke uten videre kan overføres til politiet. [..] Et annet eksempel er straffeprosessloven § 123, der retten er gitt anledning til å overprøve vitnets vurdering på grunnlag av forklaringens betydning for saken mv. Også her er det snakk om en vurdering som naturlig bør ligge hos domstolen, og som ikke bør overføres til politiet. Dette er begge eksempler som medfører at adgangen til rettslig avhør av vitner som etter en ny ordning ikke kan fjernes helt.»

10.3 Høringsinstansenes syn

Blant de høringsinstansene som har uttalt seg om vitneplikt og forklaringsplikt er det delte meninger om arbeidsgruppens forslag. Follo politidistrikt, Oslo politidistrikt og Statens barnehus i Oslo i felles høringsuttalelse, Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund i felles høringsuttalelse, Barneombudet, Fellesskap mot seksuelle overgrep og Politiets Fellesforbund er for at barn under 15 år får vitneplikt og forklaringsplikt i saker der nærstående er mistenkt, mens Det nasjonale statsadvokatembetet, Advokatforeningen og Redd Barna går i mot forslaget. Fra Oslo politidistrikt og Statens barnehus i Oslo sin felles høringsuttalelse refereres:

«Erfaring ved OPD viser at det er en del usikkerhet rundt anvendelsen av strpl. §§ 122 og 123 i forbindelse med dommeravhør. En presisering i strpl. § 123 vil derfor virke klargjørende.

Barn som får velge om de vil forklare seg om nærstående vil kunne få en unødvendig stor følelse av ansvar for hva som skjer med deres nærstående, noe som kan være belastende. Erfaring viser at dette valget er vanskelig for mange 12-åringer. Dette taler for å heve alderen for fritak i saker som gir rett til bistandsadvokat. På den annen side må det alltid påregnes samvittighetskvaler om konsekvensene av hva man forklarer om nærstående, og at dette kan påvirke hva barnet faktisk forklarer i avhør.

Barn som får valget om å la være å forklare seg, vil kunne nekte å forklare seg av andre grunner enn den fritaksretten skal beskytte. Å nekte kan fremstå som den enkleste løsningen, forklaring kan være flaut og vanskelig, eller barnet har mer lyst til å gjøre andre ting enn å bli avhørt.

Orientering til et barn om muligheten for fritak for vitneplikt kompliserer for øvrige også kontaktetableringen med barnet innledningsvis i avhøret.»

Barneombudet skriver i sin høringsuttalelse:

«Barneombodet støttar at ein samordnar straffeprosesslova §§ 122 og 123. Barneombodet er i tvil når det gjeld å heve aldersgrensa for forklaringsplikt. AG rører i liten grad ved dei omsyna som er bakgrunnen for kvifor vaksne har fritak frå vitneplikta når det gjeld nærståande. Dei same omsyn vil som utgangspunkt også gjere seg gjeldande for barn. Det skal tunge argument for å behandle barn og vaksne forskjellig på dette området, og jo eldre barnet er dess større innverknad skal barnet ha. Barnet sin rett til å få seie meininga si, jf. barnekonvensjonen artikkel 12, skal normalt ikkje avgrensast av barnet sin rett til vern då det er ein sjølvstendig rett etter konvensjonen.

Eit viktig moment for å heve aldersgrensa til 15 år er at det ikkje vil vere aktuelt å presse barnet til å uttale seg, og det følgjer ingen straffesanksjonar dersom barnet ikkje seier noko. I praksis vil dermed fritak frå forklaringsplikta i realiteten berre innebere at barnet får vite at det ikkje treng å forklare seg. Her skil barnet sin situasjon seg frå vaksne.

At barnet blir informert om moglegheita til å ikkje seie noko vil kunne setje barnet i ein vanskeleg situasjon. Barnet kan kjenne seg ansvarleg for at eit familiemedlem eventuelt blir straffa, og kan også bli pressa til å ikkje si noko. Konsekvensen kan vere at barnet heller lever vidare med alvorleg vald og overgrep. Det vil kunne vere lettare for barnet at ein annan fastset at han/ho må forklare seg. Dette er omsyn som også gjer seg gjeldande for vaksne. Barnekonvensjonen gir likevel staten eit særleg ansvar for å verne barn, og Barneombudet heller derfor mot at omsynet til å verne barnet forsvarar å heve aldersgrensa for fritak for forklaringsplikta til 15 år i saker der barnet har rett til bistandsadvokat.»

Fellesskap mot seksuelle overgrep skriver i sin høringsuttalelse:

«Dette kan det være svært vanskelig for unge å fatte rekkevidden av og ikke minst vanskelig å dra opp grensene for. Det er også betydelig mengder informasjon de skal ta imot og absorbere ved innledningen til et avhør som allerede er mentalt belastende for dem, så hvor vidt denne informasjonen blir mottatt og forstått kan det vel stilles spørsmål ved. Vi er derfor også her enig med arbeidsgruppen som ønsker å samordne reglene, slik at barn under 15 år har vitneplikt også for politiet, og ikke gis mulighet til å nekte å svare på spørsmål om nærstående.»

Redd Barna uttaler:

«Redd Barna støtter forslaget om samordning av straffeprosessloven § 122 og 123. Redd Barna er likevel ikke sikker på den foreslåtte hevning av aldersgrensen fra 12 til 15 år for fritaksregelen i straffeprosessloven § 122. Det bør etter vårt syn foreligge klare og gode argumenter for å behandle barn forskjellig fra voksne der barns rettigheter kan bli svekket. Gjennomføringen av rettigheter kan tilrettelegges på andre måter for barn enn for voksne, men når rettigheter er eller blir annerledes må dette særlig begrunnes. Barnets rett til å bli hørt jf. barnekonvensjonen artikkel 12, er en selvstendig rett som tilhører barnet, og som vanligvis ikke kan begrenses, heller ikke som følge av barnets rett til beskyttelse. […] Redd Barna er enig i at barna dette gjelder kan stå i en veldig lojalitetskonflikt, og at de kan trues eller manipuleres til å tie, noe som for øvrig ikke er annerledes for voksne. Vi mener imidlertid at disse problemstillingene vil kunne gjøre seg gjeldende uavhengig av om barnet gis fritaksmulighet eller ikke. Dersom barnet ikke selv kan velge om han eller hun vil forklare seg, vil barnet uansett kunne oppleve press, manipulering, trusler og lojalitetskonflikt knyttet til å forklare seg. En hevning av aldersgrensen for fritaksregelen vil ikke alene være løsningen på disse problemstillingene. Redd Barna mener derfor det bør ses på hvilke andre grep som kan gjøres for å imøtekomme denne utfordringen, uavhengig av om aldersgrensen heves eller ikke. Det handler mer enn noe annet om hvordan et barn som skal forklare seg ivaretas fram mot og under avhøret, slik at barnet opplever at han/hun kan uttale seg fritt og uten å være presset eller manipulert.»

Advokatforeningen er uenig i arbeidsgruppens forslag og uttaler:

«Advokatforeningen er enig med arbeidsgruppens mindretall, Sigmond, som er av den oppfatning at aldersgrensen fortsatt bør være 12 år.

Det kan hevdes at det som hovedregel vil være stor forskjell på en 11-åring og en 14-åring i modenhet. Det kan derfor i den enkelte sak synes naturlig og rimelig å la en ung person mellom 12 og 15 år ha medbestemmelsesrett i forhold til om han eller hun vil forklare seg mot nære familiemedlemmer. Advokatforeningen vil imidlertid anføre at det er gode grunner for at medbestemmelsesretten/uttalelsesretten likevel som generell regel bør være 12 år. Det er store variasjoner i de straffesaker hvor det vil være aktuelt med forklaring fra en mindreårig mot nærstående hensynet bak gjeldene regel er nettopp å la vitnet slippe å velge mellom å bidra til straffeforfølgning av nærstående og å avgi en falsk forklaring. Det antas at jo større barnet er, jo mer vil det oppleve denne problemstillingen som et reelt dilemma, selv om barnet ikke vil kunne straffes for falsk forklaring.

Advokatforeningen mener at det derfor er nødvendig med mer opplysning om det generelle modenhetsnivået i den aktuelle aldersgruppen før det gjøres endringer i aldersgrensen.

En har for øvrig ingen innsigelser til at ordlyden i strprl. § 123 koordineres med bestemmelsen om unntak fra fritak for vitneplikt hva gjelder barn under 12 år.»

10.4 Departementets vurdering

Departementet mener at utgangspunktet skal være at vitner har vitne- og forklaringsplikt ved tilrettelagte avhør. Ettersom politiet nå overtar ansvaret for avhørene, innebærer det at de som avhøres ved tilrettelagte avhør må få tilsvarende vitne- og forklaringsplikt for politiet som de i dag har for retten. Departementet foreslår videre at barn under 15 år ikke skal kunne fritas for vitne- og forklaringsplikten etter reglene i straffeprosessloven § 122 og § 123 dersom de avhøres i sak der det er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør. Det samme gjelder vitner med høy grad av psykisk utviklingshemming. Barn og utviklingshemmede vil imidlertid kunne bli fritatt for vitne- og forklaringsplikt etter straffeprosessloven § 122 og § 123 dersom de avhøres ved tilrettelagt avhør i andre saker.

I Grunnloven § 104 første ledd og barnekonvensjonen artikkel 12 står det at barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter skal ha rett til fritt å gi uttrykk for disse synspunktene i alle forhold som vedrører barnet. Barnets synspunkter skal tillegges behørig vekt i samsvar med dets alder og modenhet. Som flere av høringsinstansene har påpekt, virker det ofte forvirrende også på barn over 12 år å få spørsmål om det vil vitne og forklare seg mot en nærstående eller ikke. Etter loven er det barnet selv som skal avgjøre om det vil vitne dersom det er over 12 år, men i praksis er det gjerne vergen som avgjør spørsmålet fordi barnet ikke selv evner eller ønsker å ta avgjørelsen. Etter departementets syn er det uheldig om avgjørelsen om forklaringsplikt tas av andre enn barnet selv. Som Høyesteretts mindretall uttalte i Rt. 2005 s. 1293, er fritaksretten en personlig rett som berører følelser mellom mennesker i nære familierelasjoner og mye går da tapt om utenforstående treffer avgjørelsen. At det i praksis gjerne er vergen som tar avgjørelsen, viser etter departementets syn nettopp at også barn over 12 år kan ha vanskeligheter med å ta stilling til spørsmålet om vitne- og forklaringsplikt. I mange tilfeller vil det skyldes at de ikke forstår spørsmålet og ikke har forutsetning for å danne seg synspunkter om det. Grunnloven § 104 første ledd og barnekonvensjonen artikkel 12 gjelder for barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter. For å kunne danne seg synspunkter om hvorvidt det bør vitne eller forklare seg, må barnet forstå konsekvensen av det å forklare seg. Å bli gjort oppmerksom på at forklaringen vil kunne medføre at foreldre eller andre nærstående blir domfelt, og at man har et valg om man vil bidra til slik domfellelse eller ikke, vil etter departementets syn være belastende også for barn over 12 år. Etter Grunnloven § 104 andre ledd og barnekonvensjonen artikkel 3 skal barnets beste være et grunnleggende hensyn ved handlinger og avgjørelser som berører barnet. Det å bli spurt om de vil vitne og forklare seg i sak der nærstående er mistenkt setter barnet i en lojalitetskonflikt. På den annen side vil det å pålegge et barn å vitne og forklare seg mot nærstående innebære at de kommer i en situasjon hvor de blir presset til å bidra til at en nærstående blir straffet. Etter departementets syn, kan derfor vitne- og forklaringsplikt i utgangspunktet både tale for og mot barnets beste. I sak som gjelder vold eller seksuelle overgrep vil imidlertid konsekvensen av at et barn ikke forklarer seg kunne innebære at saken ikke blir oppdaget slik at siktede fortsetter å begå overgrep. Forklarer ikke barnet seg, vil det altså ofte ikke bli beskyttet mot nye overgrep og få hjelp til å bearbeide hendelsene. Etter barnekonvensjonen artikkel 19 skal partene treffe egnede lovgivningsmessige tiltak for å beskytte barnet mot vold og seksuelle overgrep. Tiltakene skal omfatte effektive prosedyrer for undersøkelser og forebygging, påpekning, rapportering, viderehenvisning, undersøkelse og, om nødvendig, rettslige prosedyrer. Fritak fra vitne og forklaringsplikt vil kunne hindre slike effektive prosedyrer. Departementet mener at dersom avhører skal informere barn mellom 12 og 15 år om at de ikke trenger å forklare seg i en sak der nærstående er mistenkt, vil det kunne øke faren for at de ikke forklarer seg fordi de blir satt i en lojalitetskonflikt og vil kunne føle seg presset til å la være. Departementet mener derfor at unntaket i vitne- og forklaringsplikten ikke skal gjelde for barn under 15 år i saker om vold eller seksuelle overgrep. At unntaket ikke skal gjelde tilsvarende for vitne- og forklaringsplikt i andre type saker er begrunnet med at hensynet til å beskytte barnet ikke gjør seg gjeldende i samme grad i andre saker enn vold og seksuelle overgrep. Gjelder saken butikktyveri eller narkotikasmugling, må det kunne antas å være til barnets beste å slippe å bidra til at nærstående blir straffet.

At aldersgrensen settes til 15 år i stedet for til 16 år, som er aldersgrensen departementet foreslår for tilrettelagte avhør, er begrunnet med den strafferettslige lavalder. Dersom barnet kan straffes for å forklare seg falskt om nærstående, blir innholdet i vitne- og forklaringsplikten en annen. Departementet mener da at det ikke bør gjøres forskjell på barn og voksne. Fritaksretten er i stor grad begrunnet med at det vil være belastende å måtte velge mellom å lyve og bli straffet eller å forklare seg slik at nærstående blir straffet. Det vil være urimelig om barn mellom 15 og 16 år skal kunne risikere straff for falsk forklaring i sak der nærstående er mistenkt, mens de over 16 år slipper å komme i en situasjonen der de må velge mellom å kunne bli straffet for falsk forklaring eller bidra til at nærstående blir straffet.

Departementet mener også at hensynet til å beskytte psykisk utviklingshemmede og andre med nedsatt funksjonsnedsettelse taler for at disse skal ha vitne- og forklaringsplikt i saker om vold og seksuelle overgrep. Disse vil, i likhet med barn, kunne oppleve en lojalitetskonflikt om de blir spurt om de vil vitne og forklare seg om sine nærstående. Forklaringen vil ofte være helt nødvendig for å beskytte dem mot vold og seksuelle overgrep. Som for barn, mener departementet at det avgjørende for om den særlig sårbare voksne skal ha vitne- og forklaringsplikt eller ikke må være om vedkommende er strafferettslig tilregnelig. Særlig sårbare voksne som vil kunne straffes for falsk forklaring, skal altså være fritatt fra vitne- og forklaringsplikt i de samme tilfellene som andre voksne. Hvis ikke vil man få en situasjon der særlig sårbare voksne kommer dårligere ut enn andre voksne, fordi de blir pålagt å gi forklaring når mistenkte er nærstående og risikerer straff dersom de avgir falsk forklaring, mens andre voksne personer slipper å forklare seg i slike situasjoner. Det innebærer at de som er psykisk utviklingshemmede i høy grad og derfor ikke anses strafferettslig tilregnelig, jf. straffeloven § 20 første ledd bokstav c, vil ha forklaringsplikt i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep. Andre særlig sårbare voksne skal fortsatt være fritatt fra vitne- og forklaringsplikt i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep der mistenkte er nærstående, jf. straffeprosessloven § 122 og § 123. Er det usikkert om vitnet er strafferettslig tilregnelig, skal vitnet være fritatt fra vitne- og forklaringsplikten. Avhører må da informere vitnet om at det er fritatt for vitne- og forklaringsplikt dersom mistenkte er nærstående etter straffeprosessloven § 122 og § 123.

Etter straffeprosessloven § 122 tredje ledd kan retten frita siktedes forlovede, fosterforeldre, fosterbarn eller fostersøsken for vitneplikten. Forslaget om at barn under 15 år og de som er psykisk utviklingshemmede i høy grad ikke skal fritas for vitneplikten i saker der det er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, det vil si i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, innebærer at bestemmelsen i straffeprosessloven § 122 tredje ledd sjelden vil komme til anvendelse ved tilrettelagte avhør. Unntaksregelen kan bare komme til anvendelse når det tas avhør i andre straffesaker og den som avhøres er mellom 12 og 15 år, eller det tas avhør av barn mellom 15 og 16 år, og mistenkte er barnets fosterforeldre, fostersøsken eller andre nevnt i § 122 tredje ledd. Selv om vitnene som avhøres ved tilrettelagt avhør får vitneplikt overfor politiet, mener departementet i likhet med arbeidsgruppen at det også ved tilrettelagte avhør bør være retten som tar stilling til om vitnet skal vitne etter § 122 tredje ledd. I motsetning til arbeidsgruppen, mener departementet at det ikke av den grunn vil være nødvendig med rettslig avhør. I saker der unntaksbestemmelsen kan bli aktuell, må avhørsleder søke å avklare spørsmålet med bistandsadvokaten før avhøret. Dersom unntaksbestemmelsen kan komme til anvendelse, må spørsmålet bringes inn for retten før avhøret tas. Departementet antar at det svært sjelden vil være behov for en slik avgjørelse.

Etter straffeprosessloven § 123 første ledd tredje punktum og andre ledd har retten myndighet til i enkelte tilfeller å frita vitner fra forklaringsplikt. Etter straffeprosessloven § 123 første ledd andre punktum kan retten bestemme at de som i utgangspunktet er fritatt fra forklaringsplikt likevel skal forklare seg. I likhet med unntaksbestemmelsen i § 122 tredje ledd, vil unntaksbestemmelsene i § 123 sjelden komme til anvendelse ved tilrettelagte avhør. Ingen av unntaksreglene vil komme til anvendelse når barn under 15 år eller personer som er psykisk utviklingshemmet i høy grad avhøres i sak som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Unntaksreglene vil bare få anvendelse når det tas avhør i saker som gjelder andre straffbare forhold, eller ved avhør av barn mellom 15 og 16 år, og mistenkte samtidig er nærstående. Det vil trolig være svært sjelden. Departementet er uenig med arbeidsgruppen i at unntaksreglene i straffeprosessloven § 123 nødvendiggjør rettslig avhør. Departementet mener at avhørsleder i disse sakene i stedet må søke å få rettens avklaring på spørsmålet før første avhør. Kommer problemstillingen først opp under avhøret, må avhørsleder få rettens avgjørelse etter avhøret og om nødvendig ta supplerende avhør av vitnet.

11 Formaning og forsikring

11.1 Gjeldende rett

Etter straffeprosessloven § 128 skal rettens leder formane vitnene til å forklare den fulle sannhet uten å skjule noe. Han skal forholde vitnene det ansvar som følger med falsk forklaring og forsikring. Etter dommeravhørforskriften § 12 andre ledd skal formaningen ved dommeravhør tilpasses vitnets alder og utviklingsnivå.

Etter straffeprosessloven § 131 skal rettens leder før forklaring avgis spørre vitnet: «Forsikrer du at du vil forklare den rene og fulle sannhet og ikke legge skjul på noe?» Til dette svarer vitnet stående: «Det forsikrer jeg på ære og samvittighet.» Etter straffeprosessloven § 132 avgis ikke forsikring av vitne som er under 14 år eller på grunn av forstandssvakhet eller av andre årsaker ikke kan ha noen klar forståelse av forsikringens betydning. Forsikring avgis heller ikke dersom vitnet kan kreve seg fritatt fra forklaring for eksempel fordi mistenkte er nærstående, jf. § 123.

Etter straffeloven 2005 er avgivelse av forsikring ikke avgjørende for straffeansvar.

11.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen mener det ikke er behov for å endre reglene om formaning i straffeprosessloven. Om forsikring skriver arbeidsgruppen i punkt 3.6:

«Mange er usikre på om et barn på 14 år som avhøres ved dommeravhør skal avgi forsikring, og om det i så fall er dommeren eller avhøreren som skal avkreve det. Bestemmelsene tar heller ikke stilling til om voksne psykisk utviklingshemmede som ikke er umyndiggjort skal avgi forsikring. Dette er en usikkerhet som kan påvirke avhøret negativt.»

I punkt 8.4.6 skriver de videre:

«Arbeidsgruppen er imidlertid uansett av den oppfatning at aldersgrensen for å avkreve forsikring bør tilsvare den strafferettslige lavalder, og foreslår derfor aldersgrensen i § 132 nr. 1 endret til 15 år.»

11.3 Høringsinstansenes syn

Bare et fåtall av høringsinstansene har uttalt seg om formaning eller forsikring. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Oslo politidistrikt og Statens barnehus i Oslo, Østfold politidistrikt, Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund, Fellesskap mot seksuelle overgrep, Ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging – region Midt og Stine Sofies Stiftelse støtter alle at aldersgrensen for å avgi forsikring endres til 15 år slik at den tilsvarer den strafferettslige lavalder.

11.4 Departementets vurdering

Departementet er enig med arbeidsgruppen i at barn fortsatt bør formanes og at formaningen bør være evnetilpasset. Det er departementets klare inntrykk at formaningen i dag fungerer godt og at avhørerne lykkes i å få barn og særlig sårbare voksne til å forstå alvoret i det de skal forklare og viktigheten i å snakke sant uten at vitnene blir forvirret.

I likhet med høringsinstansene, støtter departementet arbeidsgruppens forslag om å sette aldersgrensen for forsikring til 15 år. Forsikring vil gjerne virke fremmed og forvirrende på barn, og det er en fordel å unngå forsikring ved tilrettelagte avhør. Selv om avgivelse av forsikring ikke er avgjørende for straffeansvar etter straffeloven 2005, vil forsikring gjøre vitnet ekstra oppmerksom på viktigheten av å forklare seg sant. Derfor mener departementet at reglene om forsikring bare bør gjelde for de barna som kan straffes for falsk forklaring, det vil si barn over 15 år. Det innebærer at barn over 15 år vil måtte avgi forsikring når de avhøres ved tilrettelagt avhør. Det vil også særlig sårbare voksne, med mindre de «på grunn av forstandssvakhet eller av andre årsaker ikke kan ha noen klar forståelse av forsikringens betydning», jf. § 132 første ledd nr 1. Departementet foreslår at forsikringen tas av avhører.

12 Bruk av barnehus ved tilrettelagte avhør

12.1 Gjeldende rett

Straffeprosessloven angir ikke hvor dommeravhør skal tas. Etter dommeravhørforskriften § 2 skal avhøret foretas på et sted med tilfredsstillende teknisk opptaksutstyr og hvor forholdene ligger til rette for at avhøret kan følges fra et siderom, hvis ikke hensynet til vitnet eller formålet med forklaringen taler for et annet sted. I rundskriv G-70/1998 nevnes det at avhør normalt bør tas i spesialinnredede avhørsrom ved domstolene, politikamrene, barne- og ungdomspsykiatriske poliklinikker (BUP) eller lignede.

Barnehusene skal sørge for at barn utsatt for vold eller seksuelle overgrep blir bedre ivaretatt og for å redusere belastningen for barn knyttet til dommeravhør. I de senere årene har barnehusene også fått god kompetanse på ivaretakelse av psykisk utviklingshemmede. Det første Statens barnehus ble opprettet i 2007. I dag finnes det barnehus i Bodø, Sandefjord, Bergen, Hamar, Kristiansand, Trondheim, Tromsø, Oslo, Stavanger og Ålesund.

Det følger av straffeprosessloven § 239 at det er opp til den enkelte dommer å avgjøre hvor avhør skal skje. I dag tas dommeravhørene både hos politiet, i domstolene og i barnehusene. Omtrent 90 prosent av avhørene tas på barnehus, men det er store forskjeller fra distrikt til distrikt, jf. Statens barnehus årsrapport 2014 punkt 5.2.

12.2 Arbeidsgruppens forslag

Barnehusevalueringen så på hvilken betydning innføringen av barnehus har hatt for ivaretakelsen av barn utsatt for vold eller seksuelle overgrep og intervjuet barn, pårørende og profesjonelle aktører ved dommeravhør. I delrapport 2 på side 157 står det:

«Vår konklusjon er at barnehusene på et overordnet nivå oppfyller sitt mandat. Gjennom å gi et samlet tilbud fungerer barnehuset slik at fagfolk kommer til barnet istedenfor det som ellers er tilfelle – at barnet må komme til fagfolkene. Barnehusene bidrar både til bedre ivaretakelse av barn som er utsatt for vold eller overgrep, og til bedre koordinering av innsatsen til fagfolk både på den strafferettslige og behandlingsmessige siden.

En diskusjon vi mener bør tas i forlengelsen av evalueringen, er om tiden er moden for obligatorisk bruk av barnehus ved dommeravhør, med mindre særlige hensyn tilsier noe annet. Dagens ordning med frivillig bruk innebærer at barn som er bosatt i områder der tingretten er positiv til barnehus får et helt annet tilbud enn barn som er bosatt i områder der tingretten er negativ. Forskjellsbehandling kan også skje fra sak til sak innenfor samme tingrett fordi dommere har ulikt syn på nødvendigheten av å bruke barnehus. Urettferdigheten i dette blir også større jo bedre tilbudet ved barnehusene blir sammenlignet med det som gis når avhøret tas lokalt. […]

Når det gjelder ressurssituasjonen til barnehusene mener vi det bør gjøres en grundig vurdering, og at myndighetene i forlengelse av en slik vurdering også tar stilling til behovet for å opprette flere barnehus. I denne vurderingen må også geografiske forhold inngå. Både for barn og fagfolk ser en reisetid på mer enn tre timer ut til å være problematisk.»

I Sæverud-rapporten står det følgende om bruk av barnehus, jf. punkt 6.2.2:

«Med dagens ordning er det opp til den enkelte dommer å avgjøre hvor avhøret skal gjennomføres. Det medfører at det er forhold som dommerens syn på barnehus og domstolens økonomi som kan være avgjørende for om barnet får nytte av det tilbudet barnehusene kan gi. Også i politiet spiller forhold som økonomi og utfordringer med arbeidstidsbestemmelsene inn for i hvor stor grad man argumenterer overfor domstolen for bruk av barnehus. Arbeidsgruppen har derfor sett det som nødvendig å sikre at de barna som virkelig trenger det, får en rett til å benytte et barnehus.

Det er viktig at en ordning ikke er for rigid, men i tilstrekkelig grad ivaretar de ulike behov for oppfølging avhengig av sakens karakter, forhold ved fornærmede eller vedkommendes tilknytning til saken. Ressursmessige hensyn må til en viss grad vektlegges. Ressurshensyn handler ikke utelukkende om penger, men også om kompetanse. Dersom man ønsker å opprettholde høy nok kompetanse på barnehusene, er det begrenset hvor mange flere barnehus som kan etableres. Dersom barnehusene pålegges for mange oppgaver, vil det kunne virke inn negativt på den totale oppgaveløsningen. […]

Arbeidsgruppen foreslår at bruk av barnehus gjøres obligatorisk for barn under 15 år som skal avhøres som fornærmet. Det samme gjelder ved avhør av sentrale vitner i saker som gir rett til bistandsadvokat. For mindre sentrale vitner, og vitner i andre saker åpnes for bruk av barnehus.

Det skal her fremheves at arbeidsgruppen i kapittel 5.2.1 foreslår at sakstypene som gir rett til bistandsadvokat utvides, og i kapittel 5.2.3 at grensen for avhørsordningen forslås satt til 15 år. Forslaget her må sees i sammenheng med dette. Unntak bør bare gjøres i helt spesielle tilfeller der hensynet til barnet tilsier det. Et tilfelle kan være der barnet har flyskrekk, og fly er den eneste praktiske reisemåten.»

Om bruk av barnehus for psykisk utviklingshemmede og andre med tilsvarende funksjonssvikt, skriver arbeidsgruppen at fagsammensetningen i barnehusene er godt egnet til å gjennomføre avhør og oppfølging av psykisk utviklingshemmede, selv om erfaringsgrunnlaget foreløpig er begrenset. De skriver videre at det ved avhør av personer med tilsvarende funksjonssvikt også kan være behov for barnehusenes kompetanse, men at det verken er grunnlag eller behov for regulering av disse tilfellene. De skriver at problembildet er for variert til at det er egnet for detaljregulering.

12.3 Høringsinstansenes syn

Svært mange av høringsinstansene er enige i at barnehusene bør gis en sentral plass i en ny ordning. Mange mener imidlertid at bruk av barnehus bare bør være obligatorisk ved avhør av fornærmede og at reglene må gjøres mer fleksible. Politidirektoratet skriver:

«Romerike, Telemark, Salten og Søndre Buskerud politidistrikt foreslår at det bør være åpning for fleksibilitet i form av en «bør»-bestemmelse og ikke en «skal»-bestemmelse hva gjelder om avhøret tas på barnehuset. Som påpekt av Telemark politidistrikt vil politiet da kunne vurdere fra tilfelle til tilfelle når barnehuset og dets fasiliteter, kompetanse og oppfølgningsmuligheter er ønskelig og nødvendig alle sakens fakta sett under ett og hvor også politidistriktets avhørskapasitet må tas med i vurderingen. En erfaren politijurist etter samråd med etterforskere og avhørspersonell på saken vil kunne vurdere dette på en god måte.»

Hordaland statsadvokatembeter skriver:

«Vi mener denne inndelingen er for rigid, man må legge opp til en mer skjønnsmessig vurdering i den konkrete sak. Barn under 15 år er et aldersspenn som omfatter svært ulike utviklingsnivåer. En konkret vurdering bør være avgjørende for hvorvidt en fornærmet under 15 år «skal» avhøres ved barnehus. Det er et stort sprang mellom en fornærmet på 4 år og en på 14 år. I tillegg til den store variasjonen innenfor aldersspennet må individuelle hensyn veie tungt ved avgjørelsen. Statens barnehus er et glimrende foretak for ivaretakelse av barna. Det er naturlig at de som forestår etterforskingen legger til rette for en optimal utnyttelse av denne ressursen.»

Telemark politidistrikt skriver:

«Fra Skien er dette ca tre timers kjøreavstand en vei og fra yttergrensen av distriktet er det opptil seks timers kjøreavstand en vei. Med dagens dommeravhørs- og etterforskingskapasitet på den aktuelle sakstypen og med den personkrets som er omhandlet i bestemmelsens første ledd hvor det foreslås at alle disse avhørene skal tas på barnehus, er dette ikke gjennomførbart. Det vil ta lang tid både å få utdannet personell, omprioritert og skaffet til veie kompetente etterforskerressurser på saksfeltet. I tillegg vil det konsekvent bli belastende overtidssituasjoner og brudd på arbeidstidsbestemmelsene for avhørspersonell i vårt distrikt. Det vil bli lettere å gjennomføre dette dersom det nå etableres nytt barnehus for Telemark i Sandefjord. […]

Telemark politidistrikts synspunkt på dette er at vitner som selv ikke har opplevd seksuelle overgrep eller vold normalt ikke trenger oppfølgning i et barnehus, da særlig med tanke på medisinsk undersøkelse, behandling og oppfølgning for øvrig slik en fornærmet har. I de aller fleste tilfeller vil slike vitner kunne tas avhør av på lyd og bilde andre egnede steder f. eks. hos politiet. Dette har både en tidsbesparende og kapasitetsbesparende effekt for politiet og barnehusene uten at det går ut over bevisverdien og ivaretakelsen av vitnet.»

Kripos skriver:

«Kripos mener det er viktig å forskriftsfeste retten til å bli avhørt på et barnehus, særlig for å sikre ensartet praksis og likt tilbud i hele landet. Vi støtter derfor arbeidsgruppens forslag.»

Fra Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund sin felles høringsuttalelse siteres:

«I forslaget til ny § 3 heter det at «dersom hensynet til den som avhøres tilsier det, kan avhøret gjennomføres andre steder». Barnehusene er bekymret for at formuleringen kan tolkes slik at man ikke benytter barnehus, noe som går utover rettsikkerheten til barna. Barnehusene mener at eventuelle unntak må skje i samråd med fagansatte ved barnehusene. Barnehusene foreslår at dette tydeliggjøres i ny forskrift.»

Barneombudet skriver:

«Barneombodet er glad for at AG foreslår å gjere bruken av barnehusa obligatorisk for barn i enkelte sakstypar, men vi meiner at aldersgrensa bør vere 18 år, ikkje 15 år, jf. argumenta over om at forskrifta bør gjelde opp til 18 år.»

Stine Sofies Stiftelse uttaler:

«Det foreslås videre at bruk av barnehus gjøres obligatorisk for barn under 15 år som skal avhøres som fornærmede. Dette støtter Stiftelsen fullt ut, og mener at den oppfølgingen man får på barnehusene vil være med å senke belastningen et avhør medfører. Stiftelsen har selv hatt kontakt med flere som har vært med barna sine til avhør på barnehusene, og tilbakemeldingen er at de har fått en fantastisk oppfølging både under avhøret og i ettertid.»

Fellesskap mot seksuelle overgrep skriver:

«Prinsipielt og ideelt sett er vi instanser som i høy grad ønsker at alle avhørene skal gjennomføres ved barnehusene, men er også innforstått med nødvendigheten av at forslag til § 3, 1 ledd siste setning om «at hvis det av hensyn til barnet … så kan annet sted benyttes» blir stående, men at andre hensyn som ressurser, penger, tidsbruk etc ikke kvalifiserer til å bruke andre lokasjoner for avhøret.»

Domstoladministrasjonen uttaler seg om den tekniske kvaliteten på avhørene og skriver:

«Det er svært viktig at den lyd- og bildemessige kvaliteten er god ved avspilling av avhøret i retten».

Både Helse- og omsorgsdepartementet, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Norsk Forbund for Utviklingshemmede og Universitetet i Nordland mener at navnet «barnehusene» må endres. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet skriver:

«Bufdir mener det er uheldig og diskriminerende at en stor gruppe voksne skal defineres inn under et tilbud for barn på grunn av deres funksjonsnedsettelse eller av andre årsaker. Psykisk utviklingshemming eller andre funksjonsnedsettelser medfører ikke at voksne kan forståes som barn eller at kompetanse på avhør av barn nødvendigvis er adekvat for voksne med bestemte diagnoser. Navnet Barnehus indikerer dette. Samtidig ser Bufdir behovet for at oppgaver knyttet til avhør av barn, psykisk utviklingshemmede og andre sårbare voksne foretas i Barnehusene. Bufdir vil derfor foreslå at Barnehusene får navn som gjenspeiler funksjon og målsetting; for eksempel «Kompetansesenter for avhør av barn og sårbare voksne […]

Direktoratet er enig i at regelverket så langt som mulig bør tilrettelegge for at barn, psykisk utviklingshemmede og andre sårbare voksne med tilsvarende funksjonsnedsettelser og behov, får den tilrettelegging og oppfølging som kan gis gjennom barnehusene. For å bli tilstrekkelig gode i å håndtere saker av kompleks karakter, er det nødvendig med mengdetrening. Direktoratet er derfor enig i at det er avgjørende for kompetanseutviklingen på barnehusene, at de får tilstrekkelig antall saker som omfatter avhør. En inkludering av saker som gjelder voksne med tilsvarende funksjonsnedsettelser og behov for tilrettelegging i barnehusenes ansvarsområde (som argumentert for ovenfor), vil kunne bidra til å øke antall saker og gi grunnlag for mer målrettet og bredere kompetanse ved barnehusene. At antallet saker blir tilstrekkelig stort, vil også være et vesentlig bidrag til å kunne utvikle kunnskapsbaserte avhørsmetoder for denne gruppen.»

Universitetet i Nordland skriver:

«Barnehusene har fått erfaring og opparbeidet kompetanse med avhør av barn, men må sikres videre opplæring i avhør av barn, også barn med utviklingshemning. Tatt i betraktning at personer med funksjonsnedsettelser har tre ganger større risiko for å bli utsatt for straffbare handlinger bør forskning og kompetanse her styrkes betydelig.»

12.4 Departementets vurdering

Departementet foreslår at alle avhør av fornærmede og vitner i saker der det skal være obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, skal tas på barnehus. Bestemmelsen skal bare kunne fravikes dersom avhørslederen og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret tas et annet sted. Dersom politiet tar tilrettelagte avhør i andre saker, bør avhørene tas ved barnehus. Ved vurderingen skal det legges vekt på hensynet til vitnet og sakens opplysning. Dersom avhør skal tas andre steder enn ved et barnehus, er det en absolutt forutsetning at opptaksutstyret er av høy kvalitet. Ved avgjørelsen har departementet særlig lagt vekt på barns og særlig sårbare voksnes beste, men også på hensynet til siktedes rettssikkerhet.

I Stortingets anmodning i Innst. 269 S (2013– 2014), jf. Dokument 8:31 S (2013–2014), 16. juni 2014 vedtak nr. 480 ba Stortinget regjeringen «gjøre bruk av barnehus ved dommeravhør obligatorisk for barn under 16 år som har vært utsatt for vold eller overgrep, eller er vitne til slike saker, der dette er til det beste for barnet». Forslaget her er i tråd med anmodningen.

Samfunnet plikter å ivareta barn og særlig sårbare voksne som har blitt utsatt for eller vært vitne til vold eller seksuelle overgrep på best mulig måte og forsøke å gi dem trygghet og begrense skadevirkningene av det de har opplevd, jf. Grunnloven § 102 og § 104, barnekonvensjonen artikkel 3, 19 og 39 og CRPD artikkel 16. Etter Lanzarote-konvensjonen artikkel 30 nr. 2 skal barn som er offer for seksuelle overgrep beskyttes, og det skal påses at etterforsking og straffeforfølging ikke forverrer barnets traumer. Om nødvendig, skal også barnet avhøres i lokaler som er utformet eller tilrettelagt for formålet, jf. Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr. 1 (b).

Innføringen av barnehus har vært svært vellykket. Barnehusene har opparbeidet seg solid kompetanse om barn som utsettes for vold eller seksuelle overgrep, og barna blir mottatt i trygge omgivelser og gitt god oppfølgning. Det er liten tvil om at barnehusene er et meget godt tilbud til barn i en særdeles vanskelig situasjon. Barnehusevalueringen viser også at barna selv føler seg svært godt ivaretatt på barnehus. Nesten alle barna som ble spurt om hva de synes om barnehuset oppga at besøket på barnehuset hadde vært en positiv erfaring, jf. delrapport 2 side 109. Av de voksne som fulgte barna til barnehus svarte 95 prosent at de syntes barna var blitt ivaretatt på en god måte. Dette stemmer godt med hva politiet og andre aktører oppgir. Barnehusene legger også til rette for at avhørene blir bedre fordi barna føler seg trygge og dermed lettere forteller mer i avhør og fordi avhørerne kan konsentrere seg om selve avhøret når andre sørger for at barnet blir godt ivaretatt. Når avhør tas på barnehus, blir det også enklere å sikre bevis ved medisinske undersøkelser.

Økt bevisstgjøring og opplæring innad i politiet har den siste tiden ført til økt bruk av barnehus ved avhør av psykisk utviklingshemmede, og barnehusene har nå opparbeidet seg god kompetanse om særlig sårbare voksne. Alle barnehusene har i dag egne ansatte, normalt en fagansvarlig og flere medarbeidere, med spesialkompetanse om voksne med funksjonsnedsettelse. Det er også utarbeidet gode rutiner for å ivareta denne gruppens særskilte behov. Departementet legger til grunn at også de særlig sårbare voksne vitnene får et helhetlig og godt tilbud på barnehusene slik barnehusene er innrettet i dag.

Departementet mener derfor at avhør av barn og særlig sårbare voksne i saker der det blir obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, skal skje på barnehus. Det gjelder selv om barnehuset ligger langt unna der barnet bor. Ressursspørsmål, som utgifter til å reise til barnehus, bør ikke avgjøre hvordan barn utsatt for vold og seksuelle overgrep ivaretas. Barnehusevalueringen delrapport 2 side 93 viser at de som har hatt en reisevei på over 3 timer ofte synes reiseveien har vært slitsom. Sammenholdt med tilbakemeldingen om hva barna syntes om barnehuset alt i alt, ser det imidlertid ikke ut til at det at reiseveien var slitsom var avgjørende for barna. Departementet mener derfor at det ikke skal være rom for å ta avhørene andre steder enn på barnehus, med mindre det i den aktuelle saken klart vil være til barnets beste å bli avhørt andre steder. Det samme gjelder for særlig sårbare voksne. Unntaksregelen skal være svært snever og bare komme til anvendelse dersom både barnehuset og avhørsleder er enige i at det klart vil være til vitnets beste å bli avhørt et annet sted.

Departementet mener videre at dersom politiet tar tilrettelagte avhør i saker der det ikke er obligatorisk, bør avhørene tas ved barnehus. Avhørsleder må da kunne avgjøre om barnehus skal benyttes. Ved vurderingen skal det legges vekt på hensynet til vitnet og sakens opplysning. Avgjørelsen må bero på en konkret helhetsvurdering der det legges avgjørende vekt på barnets beste, jf. Grunnloven § 104 andre ledd og barnekonvensjonen artikkel 3, og den særlig sårbare voksnes beste og evne til kommunikasjon. Alvoret i saken, vitnets alder og behov for oppfølgning vil være sentrale momenter i avgjørelsen.

Departementet har vurdert om navnet «Statens barnehus» skal endres i nytt regelverk. Det vises til at Helse- og omsorgsdepartementet, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet og Norsk Forbund for Utviklingshemmede mener at navnet må endres til et mer aldersnøytralt navn. «Statens barnehus» er imidlertid et godt innarbeidet begrep, og departementet har valgt å videreføre navnet i nytt regelverk.

13 Vergen

13.1 Gjeldende rett

Ikke alle vitner har evnen til selv å ivareta de rettighetene og pliktene de har i forbindelse med avhør i en straffesak. Barn under 18 år og voksne som på grunn av sinnslidelse, herunder personer med psykisk utviklingshemming eller demens, ikke er i stand til å ivareta egne interesser, skal ha en verge som ivaretar vedkommendes interesser, jf. vergemålsloven § 20. Etter vergemålsloven § 16 første punktum vil det som hovedregel være de som har foreldreansvaret etter barneloven som er verger for mindreårige. Er det behov for vergemål for en voksen, skal det oppnevnes verge i medhold av vergemålsloven § 25. Det er Fylkesmannen som har kompetanse til å oppnevne verger.

Et viktig prinsipp i vergemålsloven er at et vergemål aldri skal være mer inngripende enn nødvendig og at det skal tilpasses den enkeltes behov, jf. vergemålsloven § 21 tredje ledd. Videre følger det av vergemålsloven § 33 og barneloven § 31 og § 33 at vergen har plikt til å høre den som er under vergemål.

For mindreårige og de som er fratatt handleevnen til å utøve prosessuelle rettigheter etter vergemålsloven § 22, er det i utgangspunktet vergen som utøver de rettighetene som straffeprosessloven gir fornærmede og etterlatte, jf. straffeprosessloven § 93 g. Som hovedregel kan en mindreårig som har fylt 15 år, på ethvert tidspunkt i saken selv utøve rettighetene. Voksne som har den rettslige handleevnen i behold, utøver også rettighetene selv. Vergene kan imidlertid bistå dersom dette ligger innenfor vergens mandat, jf. vergemålsloven § 32.

Dersom barnet eller den særlig sårbare voksne er uten fungerende verge, eller vergen er inhabil etter vergemålsloven § 34, skal Fylkesmannen oppnevne ny eller midlertidig verge (setteverge), jf. vergemålsloven § 16 andre punktum og § 27. Det samme gjelder dersom vergene er uenige seg imellom om utøvelsen av rettighetene etter straffeprosessloven, jf. straffeprosessloven § 93 g.

13.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen redegjør for hvilken rolle verger har ved avhør av barn og særlig sårbare voksne og hvilke utfordringer det skaper. I punkt 8.4.2 skriver de:

«I en del av de sakene politiet etterforsker er vergen inhabil, enten som følge av at vedkommende selv er mistenkt i saken eller ved at man har slik tilknytning til siktede at man av den grunn er inhabil. I disse tilfellene vil politiet i dag måtte be overformynderiet i den aktuelle kommune om å oppnevne en setteverge i anledning etterforskningen. I større kommuner utøves denne oppgaven av egne ansatte, mens det i en rekke mindre kommuner er overlatt til den lokale tingretten.

Dagens regelverk er i liten grad tilpasset de tilfellene det her er snakk om. For det første er det svært få kommuner som har beredskap for slik oppnevning. Det vil da kunne ta noe tid før oppnevning kan skje. […] Ettersom oppnevning må skje raskt og det sjelden vil være mulig å konferere med barnet eller andre som står barnet nær, foreslår arbeidsgruppen at påtalemyndigheten i politiet i disse tilfellene oppnevner den mindreåriges bistandsadvokat som midlertidig verge (setteverge). Arbeidsgruppen mener det vil sikre at vedkommende har den kompetanse og erfaring som kreves for å kunne ivareta barnets interesser på en god måte også i akuttfasen.»

Om psykisk utviklingshemmede skriver arbeidsgruppen i punkt 6.2.3:

«Få er umyndiggjort, og det er ordningen med hjelpeverge som i hovedregel brukes for å ivareta den psykisk utviklingshemmedes behov for bistand og for å ta avgjørelser de ikke selv er i stand til å ta. Ytterligere kompliserende er det at innholdet i oppnevningen til hjelpevergen kan variere, noe som kan gjøre det vanskelig å avgjøre om vedkommende har en formell rolle i etterforskningen.»

I punkt 8.4.3 drøfter de ny vergemålslov og bestemmelsen i straffeprosessloven § 93 g som den gangen ikke var trådt i kraft. De skriver:

«Bestemmelsen løser heller ikke utfordringene ved avhør av psykisk utviklingshemmede der det er oppnevnt setteverge. En avklaring av hvilket mandat hjelpevergen har fordrer tilgang til oppnevningsbrevet. Dette har i hvert fall til nå vært noe ulikt formulert, og sjelden med tanke på ivaretakelse av den utviklingshemmedes interesser i straffesaker. Ytterligere kompliserende er det at oppnevning av hjelpeverge ikke medfører umyndiggjøring, men medfører at både hjelpevergen og den utviklingshemmede har rett til å treffe avgjørelser.»

Arbeidsgruppen foreslår forskriftsbestemmelser om varsling av verge for psykisk utviklingshemmede før avhør finner sted, slik at vergen gis anledning til å bistå den psykisk utviklingshemmede. Arbeidsgruppen foreslår også et nytt fjerde ledd i straffeprosessloven § 93 g. Forslaget lyder:

«Ved avhør av personer med oppnevnt verge, men som ikke selv er fratatt rettslig handleevne, avgjør påtalemyndigheten etter samråd med oppnevnt verge om myndlingen selv skal involveres ved prosessuelle beslutninger som gjelder ham, eller om avgjørelsene skal treffes av vergen alene. Ved avgjørelsen skal det legges vekt på sakens karakter, hvilken problemstilling det gjelder og myndlingens evnenivå.»

Videre peker arbeidsgruppen på at det i praksis er to spørsmål vergen må ta stilling til ved avhør av særlig sårbare personer i straffesaker. Det første er spørsmålet om barnet skal vitne og forklare seg og det andre er om det skal samtykkes til medisinsk undersøkelse.

13.3 Høringsinstansenes syn

Oslo politidistrikt og Statens barnehus Oslo samt Østfold politidistrikt støtter forslaget om at påtalemyndigheten skal gis kompetanse til å oppnevne midlertidig verge i hastetilfeller. Også Fylkesmannen i Møre og Romsdal ser det som positivt dersom oppnevning i akutte tilfeller kan gjennomføres av påtalemyndigheten. Fylkesmannen i Oslo og Akershus uttaler at de ser det kan være behov for rask oppnevning, men gjør oppmerksom på at ny vergemålslov og ny organisering av vergemålsmyndigheten trolig vil gjøre hasteoppnevninger til et marginalt problem sammenlignet med tidligere. De viser til at etter ny lov skal Fylkesmannen sørge for å ha en beredskapsordning som sikrer at verge kan oppnevnes omgående.

Både Fylkesmannen i Oslo og Akershus og Fylkesmannen i Møre og Romsdal fremhever at Fylkesmannen er nærmest til å vurdere om vergen er egnet for oppdraget. Begge instanser viser til at rollene som bistandsadvokat og verge er ulike, og at det vil kunne være uheldig om en person innehar begge rollene.

13.4 Departementets vurdering

Departementet støtter ikke arbeidsgruppens forslag om at vitnets bistandsadvokat i hastetilfeller normalt skal kunne oppnevnes som midlertidig verge (setteverge). Vergen har ikke samme rolle som en bistandsadvokat. Vergen skal gi råd og veiledning til barnet eller den særlig sårbare voksne og ivareta de vergetrengendes interesser på et bredere grunnlag enn bistandsadvokaten, som har en konkret definert rolle i straffesakssammenheng. Departementet er kjent med at det tidligere mange steder ble ført en praksis hvor bistandsadvokaten ofte ble oppnevnt til å opptre også som midlertidig verge. Flere av fylkesmennene har imidlertid gått bort fra denne praksisen fordi de har erfart at det å inneha begge rollene kan medføre interessekonflikter og kan få uheldige konsekvenser. Departementet mener derfor det normalt er behov for oppnevning av en egen midlertidig verge for vitnet, også i hastetilfeller der det allerede er oppnevnt bistandsadvokat.

Departementet er enig i at oppnevningen av midlertidig verge må skje raskt. Departementet mener likevel at det ikke er behov for å gi påtalemyndigheten hjemmel til å oppnevne midlertidig verge i hastetilfeller. Etter ikrafttredelsen av ny vergemålslov 1. juli 2013 ble kompetansen til å oppnevne verger flyttet til Fylkesmannen. Vi har fått en mer effektiv og profesjonalisert vergemålsforvaltning med større fagmiljøer og færre nasjonale forskjeller. I henhold til Justis- og beredskapsdepartementets fullmaktsbrev til fylkesmennene, skal oppnevning skje senest to timer etter mottatt anmodning. Etter det departementet erfarer, fungerer hasteoppnevning hensiktsmessig. Vergen som oppnevnes etter vergemålsloven skal være egnet for oppdraget. Departementet mener at Fylkesmannen er nærmest til å avgjøre hvem som bør oppnevnes som verge, blant annet fordi Fylkesmannen har erfaring med å finne egnede verger. Dessuten har Fylkesmannen faste verger i beredskap som kan ta oppdrag som midlertidig verge i forbindelse med tilrettelagte avhør.

Departementet er enig med arbeidsgruppen i at dersom det på forhånd er oppnevnt verge for vitnet, bør denne varsles og representere vitnet under avhøret. Opplysninger om hvem som er oppnevnt som verge er nå tilgjengelig i folkeregisteret. Politiet kan derfor raskt få oversikt over hvem som er verge og kontakte denne. Terskelen for å unnlate varsling av vergen bør derfor være høy. I helt spesielle tilfeller, for eksempel der det haster så mye å ta avhøret at politiet ikke rekker å få tak i vergen, kan det oppnevnes midlertidig verge som ivaretar den allerede oppnevnte vergens oppgaver ved det tilrettelagte avhøret. Departementet vil gi nærmere regler om varsling av oppnevnt verge i forskrift.

Vergens oppgaver i forbindelse med tilrettelagte avhør vil, i tillegg til å gi generell støtte til vitnet, være å ta stilling til eller gi veiledning i spørsmål om vitneplikt, forklaringsplikt og om hvorvidt det skal tas medisinske undersøkelser. Som det fremgår av punkt 10, kan vitner av og til selv avgjøre om de skal vitne og forklare seg i en straffesak der nærstående er mistenkt, jf. straffeprosessloven § 122 og § 123. Dersom vitnet ikke selv er i stand til, eller ikke ønsker, å ta stilling til spørsmålet, avgjøres det av vergen. Videre kan medisinske undersøkelser bare tas ved samtykke fra personen det gjelder, eller den som har kompetanse til å samtykke på vegne av vedkommende. Vergen vil derfor ofte også avgjøre om det skal tas medisinske undersøkelser av et vitne som avhøres ved tilrettelagt avhør. Som det fremgår av punkt 10.4, foreslås det nå at barn under 15 år og personer med høy grad av psykisk utviklingshemming skal ha vitne- og forklaringsplikt i alle saker der det skal tas tilrettelagte avhør, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Det innebærer at vergen etter nytt forslag sjeldnere vil avgjøre om vitnet skal vitne og forklare seg. Vergen vil imidlertid ofte måtte avgjøre hvorvidt det skal tas medisinske undersøkelser av vitnet. Også i de tilfellene der opprinnelig verge er inhabil og barnet kan og ønsker å utøve rettighetene selv, mener departementet det er hensiktsmessig å oppnevne midlertidig verge. Vergen vil i alle tilfelle kunne gi råd og veiledning til vitnet.

Departementet støtter ikke arbeidsgruppens forslag om at påtalemyndigheten i samråd med oppnevnt verge skal avgjøre om et vitne som har oppnevnt verge, men ikke er fratatt rettslig handleevne, skal involveres ved prosessuelle beslutninger som gjelder vitnet. Departementet mener forslaget vil være i strid med prinsippet om at den vergetrengende i størst mulig grad skal beholde kompetansen til å foreta rettslige handlinger og at vergens mandat aldri skal gjøres mer omfattende enn nødvendig. Det er vergens plikt å høre den som har fått oppnevnt verge. Selv om personen er fratatt rettslig handleevne, skal vergen legge vekt på det han eller hun mener, jf. vergemålsloven § 33. I CRPD artikkel 3 står det at respekt for menneskers iboende verdighet, individuelle selvstendighet med rett til å treffe egne valg og uavhengighet skal være generelle prinsipper ved ivaretakelsen av personer med nedsatt funksjonsevne. Av Europarådets rekommandasjon 12 (99) 4, prinsipp 9 fremgår det også at representanten, så langt det er mulig og passende, skal gi personen adekvat informasjon. Dette er særlig viktig når det skal treffes avgjørelser av større betydning, slik at personen det gjelder kan få muligheten til å gi uttrykk for sitt syn på saken.

Barn har tilsvarende rettigheter. Etter Grunnloven § 104 første ledd, barnekonvensjonen artikkel 12, barneloven § 31 og vergemålsloven § 17 har barn rett til å bli hørt i spørsmål som gjelder dem selv, og deres mening skal tillegges vekt i overensstemmelse med deres alder og utvikling.

Departementet viser videre til punkt 6.4.5 der det redegjøres for at mistenkte ikke skal varsles eller underrettes om oppnevning av midlertidig verge dersom mistenkte ikke skal varsles om avhøret. Andre som har en slik tilknytning til mistenkte at vedkommende er inhabil som verge, skal heller ikke varsles.

14 Aktørenes deltagelse ved avhøret

14.1 Gjeldende rett

Som det fremgår i punkt 9.1, skal dommeren etter straffeprosessloven § 239 første ledd som hovedregel tilkalle en særlig skikket person til å bistå ved avhøret eller foreta avhøret under dommerens kontroll. Avhører er normalt en politietterforsker, jf. dommeravhørforskriften § 5. Etter dommeravhørforskriften § 10 skal politiet når det er mulig gis anledning til å overvære avhøret. Forsvarer skal også som hovedregel gis anledning til å overvære avhøret når det er mulig, og ikke hensynet til vitnet eller formålet med forklaringen taler mot det, jf. straffeprosessloven § 239 første ledd fjerde punktum og dommeravhørforskriften § 9.

Etter dommeravhørforskriften § 8 skal fornærmedes bistandsadvokat gis anledning til å overvære dommeravhøret. Etter departementets syn kan entallsformen benyttet i § 8 indirekte at bistandsadvokatens rett til å være til stede ved dommeravhør bare gjelder ved avhøret av egen klient. Departementet er imidlertid kjent med at Hålogaland lagmannsrett i kjennelse av 11. mars 2015 har tolket bestemmelsen annerledes og lagt til grunn at bistandsadvokaten har rett til å være til stede ved dommeravhør av samtlige vitner i saken.

I straffeprosessloven § 128 andre ledd og dommeravhørforskriften § 7 fremgår det at når et barn under 16 år avhøres som vitne, bør barnets foreldre eller en foresatt gis anledning til å være til stede under avhøret, dersom ikke vedkommende selv er anmeldt i saken eller andre grunner taler mot det. Videre står det i dommeravhørforskriften at dommeren avgjør om vedkommende skal være til stede i avhørsrommet eller overvære avhøret fra et siderom. I praksis skjer det svært sjelden at foreldre eller andre tillitspersoner følger med i avhørsrommet. Det er også sjelden at foreldre følger avhøret via videooverføring. Oppnevnte verger følger imidlertid normalt avhøret via videooverføring i rommet sammen med dommeren.

Straffeprosessloven og dommeravhørforskriften angir ikke hvorvidt barneverntjenesten, ansatte ved barnehuset eller andre kan være til stede ved dommeravhør. Dommeren avgjør dette i den enkelte sak. Hvorvidt barneverntjenesten skal være til stede er ofte gjenstand for diskusjon, og praksis er varierende.

14.2 Arbeidsgruppens forslag

Arbeidsgruppen foreslår i utkast til ny forskrift § 8 at avhørslederen, etterforskere i saken og representanter fra barnehuset skal kunne følge avhøret. Hvis ikke etterforskingsmessige hensyn er til hinder for det, skal det samme gjelde oppnevnte forsvarere og bistandsadvokater. I forslag til ny forskrift § 11 står det at om det er oppnevnt flere bistandsadvokater i samme sak, skal alle varsles om avhøret og gis anledning til å følge avhøret og be om at spørsmål stilles til vitnet. I arbeidsgruppens forslag til ny forskrift § 8 andre ledd skriver arbeidsgruppen at representanter fra barnevernet skal kunne følge avhøret, med mindre den avhørte da ikke vil forklare seg, eller omfanget av forklaringen vil bli begrenset. Videre står det at foreldre til barn som avhøres normalt ikke skal følge avhøret. Hvis ikke hensynet til etterforskingen tilsier noe annet, bør oppnevnt verge tillates å følge avhøret. Andre kan tillates å følge avhøret der dette vurderes som forsvarlig. Om forslaget skriver arbeidsgruppen i punkt 5.5.2:

«Uavhengig av om det er en dommer eller en politiadvokat som leder avhøret, må det avklares hvilke andre aktører som kan eller bør tillates å følge avhøret fra bisitterrommet. Der det er oppnevnt forsvarer og bistandsadvokat skal disse selvsagt få følge avhøret. Det kan imidlertid tenkes enkelte tilfeller der etterforskningsmessige hensyn er til hinder for det. Vurderingen må da gjøres etter reglene i straffeprosessloven § 242.

En kan heller ikke se at det er noen problemstillinger knyttet til at andre etterforskere enn avhøreren følger avhøret. Spørsmålet i det følgende er hvilke andre personer som kan tillates å følge avhøret fra bisitterrommet.

Ved vurderingen må det tas hensyn til at avhøret skal være praktisk gjennomførbart. Dersom det er for mange som skal ytre sin mening om problemstillinger og formulering av spørsmål vil det fort bli uoversiktlig. Samtidig er det flere yrkesgrupper som besitter kompetanse det kan være viktig å ha tilgang på i en avhørssituasjon.

I praksis er det ansatte ved barnehuset, ansatte i barnevernet, barnets foreldre og verge det er aktuelt å la følge avhøret. Det er mulig å tenke seg andre grupper som vedkommendes behandler, medisinsk personell osv. Dette vil imidlertid bare være aktuelt i særlige tilfeller, og gjerne avgjørende for at avhøret lar seg gjennomføre. Arbeidsgruppen har ikke funnet grunn til noen detaljregulering av alle tenkelige tilfeller, men valgt å løse de mest aktuelle typetilfellene.

Evalueringen av barnehusene har vist at svært få har innvendinger til at en representant fra barnehuset tillates å følge avhøret (Bakketeig, Berg, Myklebust & Stefandsen 2012) […] Hva gjelder barnevernet er deres undersøkelsesplikt uavhengig av politiets etterforskning. I forbindelse med en slik undersøkelse kan det være nødvendig å innhente opplysninger fra andre offentlige myndigheter som har kjennskap til barnet og familien. Andre offentlige myndigheter har også plikt til å gi opplysninger til barnevernet etter barnevernloven § 6-4 fjerde ledd.

I følge Justis- og politidepartementets rapport om Barnas hus (2006 s. 47), ble det påpekt at «Rett til kopi og tilstedeværelse er viktige forutsetninger for at instansene skal kunne samarbeide, blant annet slik at det raskt avklares om det er behov for tiltak fra barnevernets side og om barnet har behov for behandling eller særskilt oppfølging, uten at barnet trenger å forholde seg til flere instanser og personer. En kan ikke se at det på noen måte kan svekke mistenktes rettssikkerhet om barnevernstjenesten, helsepersonell eller ansatte ved Barnas hus får rett til kopi og tilstedeværelse»

I vurderingen av hvordan barnevernet skal underrettes om opplysningene fra et avhør er straffeprosessloven § 226 bokstav e et viktig utgangspunkt. Her fremgår det at formålet med en etterforskning inkluderer forberedelse til barnevernssak. Påtaleinstruksen § 5-2 gir også politiet pålegg om straks å melde til barnevernet der en får «kjennskap til eller mistanke om at barn mishandles av foreldre, foresatte eller andre som barnet bor sammen med». Bestemmelsens andre ledd pålegger også politiet å gi barnevernet underretning om bruk av tvangsmidler mot barnets foresatte, med mindre hensynet til etterforskningen gjør det utilrådelig. Arbeidsgruppen mener at det å la en representant fra barnevernet følge avhøret er en god og effektiv måte å underrette barnevernet på, slik at de kan utføre sine lovpålagte oppgaver. Det kan også være en god måte å sikre at bestemmelsen i straffeprosessloven § 226 bokstav e følges opp på en god måte. Alternativet er at barnevernet gis tilgang til opptaket i ettertid. Det er følgelig ingen utfordringer knyttet til taushetsplikt med en slik løsning. I akutte tilfeller vil en i tillegg spare viktig tid ved å la barnevernet følge avhøret. Det vil da være mulig raskt å få truffet de nødvendige beslutningene for barnet.

Et argument som har vært fremmet mot en slik løsning er at barnevernet selv melder mange av de sakene politiet etterforsker, og at den ansatte selv kan være vitne i saken. Etter arbeidsgruppens oppfatning er dette relativt enkelt å løse i praksis, og følgelig lite problematisk. For det første er ansatte i barnevernet profesjonelle aktører.

I de fleste sakene er primærkilden til opplysningene en annen enn den barnevernansatte, og det er da ikke grunnlag for å hevde at de ikke skulle være egnet til å forklare seg som vitne etter å ha hørt barnets forklaring. I de tilfellene der barnet har betrodd seg direkte til den ansatte i barnevernet kan problemstillingen løses enten ved at en annen følger avhøret, eller dersom dette ikke er mulig at vedkommende avgir forklaring til politiet før avhøret.

Et mulig moment i denne vurderingen er hvordan barnet selv oppfatter barnevernets tilstedeværelse. Det er ingen tvil om at barnevernets oppgave er å ivareta barnets interesser, men særlig for større barn vil det å forklare seg til barnevernet kunne oppleves som mer problematisk enn å forklare seg til politiet. En straffesak håndteres ofte uten at barnet blir ytterligere involvert, mens en inngripen fra barnevernet er noe barnet selv opplever direkte.

En del barn har allerede et anstrengt forhold til barnevernet. Noen av dem har vært truet med barnevernet av foreldrene, og kan følgelig ha et uriktig bilde av barnevernets oppgaver og intensjoner. Også i forholdet mellom barnet og dets foreldre vil det at barnet har forklart seg vitende om at barnevernet var tilstede kunne være konfliktskapende. Selv om dette er et svært lite problem, viser det at en ubetinget rett for barnevernet til å følge avhøret kunne medføre at enkelte barn nekter å forklare seg.

Det er ikke gitt at man trenger å opplyse om alle som er tilstede på bisitterrommet, men dersom barnet spør bør det opplyses om hvem som følger avhøret. Orienteringen må selvsagt tilpasses barnets utviklingsnivå. Arbeidsgruppen foreslår at det også for barnevernet formuleres en regel om at de som en klar hovedregel bør tillates å følge avhøret dersom de selv finner det formålstjenlig, men at det er avhørslederen som må avgjøre om dette skal nektes av hensyn til å få sikret vitnets forklaring.

Formuleringen er ment som en snever unntaksregel. Når det likevel foreslås er det for å sikre at det ikke utvikles avvikende praksis på grunnlag av en for ubalansert forskriftstekst. Det skal i denne sammenheng presiseres at det er politiet som underretter barnevernet, og som følgelig avgjør hvordan dette gjøres. Forsvarer har ingen rolle ved denne vurderingen, og kan ikke kreve at barnet orienteres om barnevernets tilstedeværelse. […] Dersom barnevernet tillates å overhøre avhøret, er det avhørslederen som avgjør i hvilken grad de skal tillates å delta i diskusjonen rundt hvilke problemstillinger som skal forelegges barnet, og hvordan spørsmålene bør formuleres. Normalt vil dette være spørsmål barnevernet ikke deltar i.»

14.3 Høringsinstansenes syn

Mange av høringsinstansene påpeker at det er behov for en nærmere regulering av hvem som kan være til stede ved avhørene. Flere trekker frem at uenighet om hvem som skal være til stede ofte er gjenstand for diskusjon og kompliserer gjennomføringen av avhør. Mange påpeker også at antall aktører bør begrenses. Kripos skriver i sin høringsuttalelse:

«Kripos har i flere tilfeller selv erfart at det har vært ulik praksis rundt dette på ulike steder i landet. Vi mener at det er en fordel at de profesjonelle aktørene gis anledning til å følge avhøret, slik at de så tidlig som mulig kan fatte beslutninger og iverksette tiltak som er til beste for barnet. Det er også en fordel at det skapes en enhetlig praksis og vi støtter derfor arbeidsgruppens forslag om at dette inntas i forskriften.»

Enkelte høringsinstanser mener at arbeidsgruppens forslag om bistandsadvokatens tilstedeværelse er lite hensiktsmessig. Oslo tingrett påpeker at det er uklart hva arbeidsgruppen mener med at bistandsadvokater i samme sak skal bli varslet og få mulighet til å være til stede. Med henvisning til 22. juli-saken viser de til at det vil være umulig å få til og skriver:

«Oslo tingrett mener det må være tilstrekkelig at bistandsadvokaten til den som skal avhøres er tilstede, når dette er oppnevnt. I omfattende saker hvor det er oppnevnt koodinerende bistandsadvokat, kan eventuelt denne i tillegg gis anledning til å være tilstede.»

Det nasjonale statsadvokatembetet har tilsvarende synspunkter. Politidirektoratet er også skeptisk til at bistandsadvokatene skal gis en slik adgang og siterer Romerike politidistrikt som uttaler:

«Dette kan være problematisk i enkelte saker, for eksempel i familievoldssaker der mor og barn er fornærmet, men mors lojalitet er hos far. Det ser ut til at arbeidsgruppen tenkte over problemstillingen i forbindelse med utformingen av utkastets § 8, 1. ledd, siste punktum. Men slik disse bestemmelsene lyder i dag synes bruken av ordet «skal» i § 11 å medføre en varslingsplikt uansett etterforskingshensyn. Politimesteren i Romerike foreslår derfor at en i § 11, legger til bisetningen «så fremt ikke etterforskingsmessige hensyn tilsier noe annet».»

Mange av høringsinstansene har synspunkter om barneverntjenestens tilstedeværelse. Gjøvik tingrett er imot at barneverntjenesten skal være til stede og skriver:

«Barnevernet gis her en fremskutt posisjon vi har vanskelig for å forstå grunnlaget for, gitt at det her er tale om et straffeprosessuelt etterforskingsskritt. I det hele er det vanskelig å følge arbeidsgruppens resonnementer rundt barnevernets tilstedeværelse, dels fordi problemstillingen er mangelfullt drøftet, dels fordi det kan synes som forslaget hviler på en misforståelse av gjeldende rett.»

Gjøvik tingrett påpeker videre at straffeprosessloven § 226 første ledd bokstav e bare gjelder i saker der etterforskingen rettes mot mindreårige lovbrytere og således ikke er relevant ved avhør av fornærmede og vitner. Videre skriver de:

«I rapporten heter det for øvrig helt generelt at det er «ingen utfordringer knyttet til taushetsplikt» med at barnevernet som klar hovedregel tillates å følge avhøret. Utsagnet er sparsommelig begrunnet, og fremstår som for kategorisk. For det første er politiets opplysningsplikt overfor barnevernet etter barnevernloven § 6-4 andre ledd begrenset til de alvorligste sakene, der det foreligger mishandling, annen alvorlig omsorgssvikt eller vedvarende adferdsvansker. I andre tilfeller vil straffeprosessloven § 61 c første ledd nr. 2 kunne utgjøre grunnlaget for utlevering av opplysninger uhindret av taushetsplikt, men da bare for å oppnå det formål opplysningene er gitt eller innhentet for. Under et avhør vil det ofte kunne fremkomme opplysninger som ikke er omfattet av fritakene for taushetsplikt etter de nevnte bestemmelsene, slik at fritaket for taushetsplikt ikke er så altomfattende som rapporten synes å legge til grunn. I prinsippet vil det innebære brudd på taushetsplikten dersom slike opplysninger gjøres kjent for barnevernet. Forslaget tar heller ikke høyde for at etterforskingsmessige hensyn kan tale for at opplysninger ikke spres på flere instanser enn nødvendig.

Hensynet til siktede er dessuten bortimot fraværende i drøftelsen av barnevernets tilstedeværelese, annet enn som en henvisning til Justisdepartementets rapport fra 2006, der det heter at «en ikke kan se at mistenktes rettssikkerhet på noen måte svekkes». Dette krever en nærmere drøftelse og begrunnelse, men utsagnet er helt ubegrunnet både i rapporten fra 2006 og i nærværende rapport. Vi nøyer oss her med å bemerke at det ikke er vanskelig å se for seg at en siktet vil kunne reagere på at barnevernet sitter på innsiden av etterforskingen av en straffesak.

Etter vårt syn er det dessuten viktig å holde fast ved at slike avhør det her er tale om er en helt spesiell ordning, særlig fordi vitnene som utgangspunkt der har forklaringsplikt. Det har de ikke overfor barnevern eller overfor politi i andre tilfeller. Barn under 15 år skal etter forslaget også få forklaringsplikt om nærstående, typisk foreldre, jf. forslaget til endring i straffeprosessloven § 122 og 123. Dersom barnevernet som den klare hovedregel tillates å være til stede, og også kan tillates å foreslå spørsmål jf. rapporten side 53, innebærer det i praksis at barna får forklaringsplikt også overfor barneverntjenesten. Dette fordrer en mer prinsipiell drøftelse og grundigere avveining av de ulike hensyn enn det som fremgår av rapporten. […]

Behovet for at barnevernet tilstrekkelig raskt får kunnskap om hva som fremkommer under avhørene kan ivaretas ved at politiet eller barnehuset gi en kortfattet muntlig rapport. Det er vanskelig å se at dette behovet ikke skulle kunne ivaretas på samme måte som når politiet blir kjent med relevante opplysninger på annen måte enn gjennom avhør av mindreårige. Det er blant annet fullt mulig å innpasse pauser i avhørene for å kunne gi barnevernet informasjon.»

Det nasjonale statsadvokatembetet skriver:

«Derimot er embetet skeptisk til at det skal åpnes opp for at representant fra barnevernet skal kunne være til stede. Politiet og barnevernet har ulike roller og det påhviler ikke politiet å etterforske med tanke på å opplyse en eventuell barnevernssak når barnet kun er et vitne, jf. straffeprosessloven § 226 bokstav e. […] Selv om politiet har en opplysningsplikt etter påtaleinstruksen § 5-2 så tilsier ikke denne uten videre at representant fra barnevernet skal gis anledning til å overvære et politiavhør av et barn selv om opplysningsplikten da oppfylles. Det er viktig at roller ikke blandes og at instansene eventuelt farges av hverandres vurderinger. Videre bemerkes det at barnevernansatte ofte vil være naturlige vitner og da bør de selvfølgelig ikke ha vært til stede under politiavhør i saken. Barnevernansatte bør på denne bakgrunn som hovedregel ikke gis anledning til være til stede under avhøret.»

Enkelte mener at barneverntjenesten bør kunne være til stede ved mange avhør, men at bestemmelsen bør begrenses i større grad enn det fremgår av arbeidsgruppens forslag. Riksadvokaten skriver:

«Blant de som skal kunne gis adgang er representanter fra barneverntjenesten. Etter riksadvokatens oppfatning er det uproblematisk i saker der politiet i medhold av påtaleinstruksen § 5-2 har plikt til å underrette om straffbare forhold eller hvor det er nødvendig med akutte barnevernstiltak for å beskytte barnet mot nye overgrep. Ut over disse tilfellene er riksadvokaten i tvil om barnevernet bør være til stede, og da utelukkende for å gjøre sine egne undersøkelser og vurderinger. For mange kan det oppleves som brudd på forutsetningene og tap av kontroll over egen situasjon, dersom avhøret skal brukes til annet enn til den strafferettslige etterforskingen. Et minstekrav må i alle fall være at fornærmede/vitne v/verge, samtykker.

Riksadvokatens forslag er at regelen overformuleres, slik at barnevernets tilstedeværelse er unntaket som krever en særlig begrunnelse.»

De fleste av høringsinstansene som uttaler seg om barneverntjenestens tilstedeværelse er imidlertid positive til at barneverntjenesten i utgangspunktet skal kunne være til stede ved avhørene. Det gjelder Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Hordaland politidistrikt, Follo politidistrikt, Oslo politidistrikt og Barnehuset i Oslo, Barnehusene i Tromsø, Bergen, Trondheim, Hamar, Stavanger, Kristiansand og Ålesund, Barneverntjenesten i Asker, Drammen kommune, Stine Sofies Stiftelse og Støttesenter mot Incest Oslo. Drammen kommune skriver:

«Det er viktig at representanter fra barneverntjenesten kan følge avhøret, og dette bør lovfestes. Ved at barnevernet får førstehåndsopplysninger direkte fra avhøret vil det gi en enda bedre innsikt i saken. Det vil være praktisk å stille med to saksbehandlere i en avhørssituasjon, da det som framkommer under avhøret vil være avgjørende for barnevernets videre arbeid, for eksempel iverksettelse av en akuttplassering, eller ivaretakelse av barnet på en annen måte.

Drammen kommune støtter også arbeidsgruppens forslag om at dersom barnet ikke ønsker barnevernet til stede grunnet personlige opplevelse eller annet, så bør barneverntjenesten ikke følge avhøret. Det er viktig for barneverntjenesten at barna gir en sannferdig historie, og ikke legger bånd på seg. Det vil ikke skape noen problemer om den som deltar under avhøret blir oppnevnt som vitne. Det er ofte flere barnevernansatte som jobber med en konkret sak.»

Støttesenter mot Incest Oslo skriver:

«Støttesenter mot Incest Oslo stiller seg positiv til at barnevernet kan følge avhøret. Mange barn opplever det strevsomt å fortelle det samme mange ganger. Barnevernet har også oppfølgingsansvar. Det er også viktig at barnevernet hører barnets historie fordi vår erfaring er at barnevernet ofte ikke snakker med de minste barna, og at tiltak blir laget ut fra de voksnes tanker og behov.»

Oslo politidistrikt skriver:

«OPD støtter også forslaget om at representanter for barnevernet normalt skal kunne følge avhøret, ettersom barnevernet har ansvar for å vurdere barnets sikkerhet og omsorgssituasjon etter avhøret. Det fremstår derfor som problematisk om barnet skal kunne hindre barnevernet i å være til stede, slik forslaget legger opp til. SBO har i dag erfaring for at flere tingretter prinsipielt ikke tillater barnevernet å følge dommeravhøret, noe som kan være problematisk.

I samarbeidet mellom politiet og barnevernet er det imidlertid tidvis en utfordring at regelverkene for dokumentinnsyn for barnets foreldre er ulikt etter straffeprosessloven og barnevernloven. Særlig gjelder utfordringen dokumenter med opplysninger som av etterforskingstaktiske grunner må og kan klausuleres etter strpl. § 242. Dersom barnevernet etter avhøret treffer akuttvedtak om omsorgsovertakelse av barnet (bvl. § 4-6) og vedtaket påklages, skal fylkesnemndas vedtak i klagesaken foreligge innen en uke (bvl. § 7-23). Mistenkte foreldre vil i saker for fylkesnemnda ha krav på dokumentinnsyn (bvl. § 7-4), og referat av hva barnet har forklart i avhør vil ofte være et sentralt dokument. Det blir her en problemstilling hvor detaljerte opplysninger fra barnets forklaring barnevernet legger inn i sin sak. Foreldrene vil i en del slike saker kunne få innsyn i opplysninger fra barnets forklaring som på dette stadium av saken kan være til vesentlig skade for etterforskingen. Foreldrene kan da få mulighet til å tilpasse sine forklaringer og forspille bevis, slik at saken må henlegges.»

14.4 Departementets vurdering

Departementet mener at tilrettelagte avhør skal foretas av avhører som er alene med vitnet i avhørsrommet. Bare i helt spesielle tilfeller bør foreldre eller andre tillitspersoner være til stede i selve avhørsrommet. Departementet foreslår at avhørsleder, vitnets bistandsadvokat og forsvarer i saker der mistenkte er varslet om avhøret, skal følge avhøret via videooverføring i et annet rom, forutsatt at det kan skje uten fare eller skade for etterforskingen eller vitnet. I tillegg foreslår departementet at en representant fra barnehuset skal kunne følge avhøret. Det samme gjelder ytterligere representanter for påtalemyndigheten eller politiet. I saker der det straffbare forholdet gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon kan representanter fra barneverntjenesten også følge avhøret. Det skal imidlertid ikke skje dersom hensynet til vitnet taler mot det. Andre som avhørsleder mener det er hensiktsmessig at følger avhøret og vitnets verge, kan også følge avhøret dersom hensynet til vitnet ikke taler mot det. Departementet foreslår også at avhørsleder kan pålegge de tilstedeværende taushetsplikt om opplysninger som fremkommer i avhøret.

I likhet med arbeidsgruppen og en rekke høringsinstanser, mener departementet at det er en fordel å begrense antall personer som er til stede ved avhøret. Det skyldes særlig at det blir enklere å avvikle avhøret raskt, noe som både er til vitnets og mistenktes beste. Samtidig er det som nevnt viktig at vitnet slipper å gjenta sin historie flere ganger og at de som skal ivareta vitnet raskt får den nødvendige informasjonen. Det kan både gjelde barneverntjenesten, foresatte, oppnevnt verge og ansatte ved barnehuset. Får ikke disse være til stede ved avhøret, vil ivaretakelsen av barnet eller den særlig sårbare voksne kunne bli forsinket. Departementet mener det er viktig å se ivaretakelsen av barnet eller den særlig sårbare voksne samlet, og at det er til vitnets beste at aktørene samarbeider. Slik departementet ser det, er dette viktigere enn å sette prinsipielle skiller mellom den straffeprosessuelle behandlingen av saken og tiltak for å ivareta barnet eller den særlig sårbare voksne. Departementet har derfor kommet til at det vil kunne være nødvendig at mange aktører følger avhøret. Dersom det vil forsinke avhøret at alle aktørene skal være tilstede, skal aktørene som har rett til å være til stede ved avhøret i stedet få adgang til å se videoopptak av avhøret i ettertid.

Siktede skal ikke kunne følge avhøret. Det har i juridisk teori vært hevdet at det ikke er noe forbud i loven mot at siktede får anledning til å følge avhøret. I Ot.prp. nr. 33 (1993–94) punkt 3.1 fremgår det at verken siktede eller forsvareren den gangen hadde rett til å være til stede under avhør etter straffeprosessloven § 239. Loven ble da endret slik at forsvarer som hovedregel fikk adgang til å følge avhøret. Departementet understreker at gjeldende rett fortsatt skal være at siktede ikke skal kunne følge avhøret. Departementet mener at siktedes tilstedeværelse vil kunne virke skremmende for barn og særlig sårbare voksne selv om avhør nå følges via videooverføring. Hensynet til barnets beste og særlig sårbare voksne, samt hensynet til etterforskingen, taler med styrke mot at siktede får følge avhøret. Siktedes rettigheter blir ivaretatt ved at siktede i etterkant får se opptak av avhøret og ved at siktede får stille spørsmål til vitnet via sin forsvarer ved supplerende avhør av vitnet.

Departementet foreslår at forsvarer skal være til stede ved avhøret dersom siktede er varslet om avhøret, jf. punkt 6.4.5, og det kan skje uten fare eller skade for etterforskingen eller vitnet.

Har vitnet fått oppnevnt bistandsadvokat, skal bistandsadvokaten følge avhør av sin klient. Departementet er enig med Oslo tingrett, Det nasjonale statsadvokatembetet og Politidirektoratet i at det kan være problematisk om bistandsadvokater har rett til å være til stede ved tilrettelagte avhør av andre vitner i saken. I saker med et stort antall fornærmede vil en slik rettighet kunne gjøre det svært komplisert å gjennomføre tilrettelagte avhør. Departementet foreslår derfor at bare bistandsadvokaten til den som avhøres skal ha rett til å følge avhøret. Andre bistandsadvokater vil kunne følge avhøret og stille spørsmål til vitnet dersom avhørsleder mener det er hensiktsmessig.

Departementet mener at avhørtes foreldre bør ha videre adgang til å følge avhøret enn det arbeidsgruppen foreslår. Etter barnekonvensjonen artikkel 5 skal partene respektere det ansvaret og de rettigheter og forpliktelser som foreldre har til å gi barnet veiledning å støtte. Dette må ses opp mot hensynet til barnets beste etter barnekonvensjonen artikkel 3. Er forelderen inhabil i saken, skal vedkommende ikke følge avhøret, jf. punkt 6.4.5. I likhet med arbeidsgruppen, mener departementet videre at foreldrene som hovedregel ikke skal gis adgang til å være til stede i selve avhørsrommet. Foreldres tilstedeværelse i avhørsrommet kan gi barnet trygghet, men mange barn har vanskeligheter med å fortelle utdypende om seksuelle overgrep og vold dersom foreldre er til stede. I tillegg vil barn, som arbeidsgruppen har påpekt, gjerne ønske å skåne sine foreldre og slik la være å fortelle om alt som har skjedd. Foreldrenes tilstedeværelse i avhørsrommet vil derfor kunne skade etterforskingen og gjøre det vanskeligere å beskytte barnet mot nye overgrep. Foreldrenes reaksjon på barnets forklaring kan også være en stor belastning for barna. Departementet mener derfor at det normalt vil være til barnets beste at foreldrene ikke er til stede i avhørsrommet. Det bør imidlertid kunne gjøres unntak i tilfeller der barna ikke er i stand til å forklare seg uten at en av foreldrene er til stede. I så fall må det gjøres tilpasninger slik at forelderens tilstedeværelse i minst mulig grad skader etterforskingen. Vitnets foreldre skal i utgangspunktet kunne følge avhøret via videooverføring. Avhørsleder kan imidlertid beslutte at foreldre ikke skal følge avhøret dersom etterforskingsmessige hensyn taler mot det. Det kan være aktuelt dersom foreldre selv skal vitne i saken. Videre kan avhørsleder beslutte at foreldre ikke skal følge avhøret dersom hensynet til vitnet taler mot det. Det vil ofte kunne være til barnets beste at foreldrene har fulgt avhøret slik at de er informert om hva barnet har opplevd. Da slipper barnet å gjenta historien og foreldrene kan gi barnet den nødvendige støtte. På den annen side vil det for mange foreldre være en så stor belastning å høre detaljene fra hva barnet har opplevd, at de vil ha vanskeligheter med å gi barnet den nødvendige støtten etter avhøret. Da kan det være bedre for barnet om foreldrene ikke følger avhøret. Avhørsleder skal informere foreldre om dette, men dersom foreldrene fortsatt ønsker å følge avhøret, skal avhørsleder være tilbakeholden med å nekte dem det.

I saker der det er oppnevnt verge, herunder midlertidig verge, for barnet eller den særlig sårbare voksne, foreslår departementet at vergen skal gis anledning til å følge avhøret via videooverføring, med mindre avhørsleder kommer til at hensynet til vitnet eller etterforskingen taler mot det. Ettersom oppnevnt verge normalt ikke har samme tilknytning til vitnet som foreldre, vil det sjelden være betenkeligheter med å la vergen følge avhøret. Informasjon som fremkommer i avhøret kan dessuten være viktig for vergens ivaretakelse av vitnet.

Departementet foreslår videre at representant fra barneverntjenesten i utgangspunktet skal kunne følge avhøret i saker der det på grunn av det straffbare forholdet som etterforskes er grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon. Som påpekt i punkt 6.4.4, er det viktig at barneverntjenesten får den nødvendige informasjon til å ivareta barnet raskt, og barnet bør som nevnt skånes fra å måtte fortelle samme historie flere ganger. Lanzarote-konvensjonen artikkel 35 nr 1 (e) om å begrense antall avhør gjelder også utspørringer foretatt av andre offentlige instanser enn politiet. Barnehusene ble opprettet nettopp for at de som skal ivareta barna kommer til barnehuset og for at barnet skal slippe å gjenta den samme historien. Hensynet til barnets beste taler altså normalt for at barneverntjenesten er til stede ved avhør i saker der det er grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon.

Departementet er enig med Gjøvik tingrett i at straffeprosessloven § 226 e ikke får anvendelse på saker der det tas tilrettelagt avhør. Bestemmelsen gjelder i saker der barneverntjenesten må involveres fordi barnet selv er mistenkt. Det følger imidlertid av barnevernloven § 6-4 andre ledd at offentlige myndigheter av eget tiltak, uten hinder av taushetsplikt, skal gi opplysninger til barneverntjenesten når det er grunn til å tro at barnet har blitt mishandlet hjemme eller det foreligger andre former for alvorlig omsorgssvikt. Departementet er enig med arbeidsgruppen i at det å la barneverntjenesten være til stede ved avhøret er en god og effektiv måte å sørge for at disse opplysningene gis. Dersom opplysningsplikten i stedet skal ivaretas ved at barneverntjenesten mottar muntlig informasjon av politiet i etterkant av møtet, slik Gjøvik tingrett foreslår, er det fare for at informasjonen blir forsinket, blir unøyaktig gjengitt og at barneverntjenesten ikke får den informasjon den har behov for. Hensynet til barnets beste taler altså med styrke for at barneverntjenesten får være til stede ved tilrettelagte avhør der straffesaken gjelder forhold som gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon. Departementet understreker at dette ikke innebærer at avhør skal dreie seg om omsorgssituasjonen der den ikke er relevant for det straffbare forholdet. For å unngå at barnet i realiteten får forklaringsplikt overfor barneverntjenesten, foreslår departementet derfor at barnevernstjenesten ikke skal ha rett til å få stilt spørsmål til barnet under tilrettelagte avhør. Spørsmål som er relevante for både etterforskingen og ivaretakelsen av barnet forventes fremmet av politiet. Barneverntjenesten bør normalt kunne stille spørsmål til barnet i etterkant av avhøret. Departementet er enig med Oslo politidistrikt i at det er viktig at informasjon barneverntjenesten får tilgang til ved å være til stede ved avhørene ikke blir tilgjengelig for foreldrene i barnevernsaker og slik skaper problemer for etterforskingen. Departementet forslår at avhørsleder kan pålegge barneverntjenesten og andre tilstedeværende taushetsplikt om informasjon de har fått ved tilrettelagte avhør.

Departementet er enig med arbeidsgruppen og flere av høringsinstansene i at det ikke alltid vil være til barnets beste at barneverntjenesten gis adgang til å følge avhøret. Departementet foreslår derfor at barneverntjenesten ikke skal kunne være til stede dersom avhørsleder kommer til at hensynet til barnet taler mot det, eksempelvis dersom barnet ikke vil forklare seg om barneverntjenesten følger avhøret. Departementet er enig med arbeidsgruppen i at ansatte i barneverntjenesten kan være relevante vitner i saken ikke er et argument mot at barnevernstjenesten skal kunne følge avhøret. I slike saker kan andre ansatte i barneverntjenesten følge avhøret.

Departementet er enig med arbeidsgruppen i at representant fra barnehuset bør kunne følge avhøret og viser her til arbeidsgruppens begrunnelse.

I likhet med arbeidsgruppen, mener departementet at det kan tenkes tilfeller der andre også bør gis anledning til å følge avhøret. Det kan for eksempel være kommunalt ansatte som arbeider med oppfølging av et vitne med utviklingshemning, vitnets psykolog eller andre som av hensyn til vitnet, siktede eller etterforskingen bør kunne være til stede. Det kan også bære bistandsadvokater til andre fornærmede i saken. Departementet foreslår derfor at andre skal kunne følge avhøret der avhørsleder mener det er hensiktsmessig.

Både politietterforsker, påtalejurist, forsvarer og vitnets bistandsadvokat, samt andre bistandsadvokater som eventuelt følger avhøret, kan før eller under avhøret fremme forslag om spørsmål til vitnet. Avhørsleder avgjør om spørsmålene skal stilles. Andre som følger avhøret kan ikke fremme forslag til spørsmål.

15 Økonomiske og administrative konsekvenser

15.1 Innledning

I proposisjonen foreslås lovendringer som innebærer at ansvaret for avhør av barn og særlig sårbare fornærmede og vitner overføres fra domstolene til politiet. For domstolene medfører endringene reduserte driftsutgifter. Endringene vil medføre både investeringskostnader og varige utgiftsøkninger for politiet, både som følge av at det foreslås at politiet overtar ansvaret for denne typen avhør og som følge av at det forventes at lovendringene vil føre til en økning i antall avhør. Forslaget vil også medføre administrative endringer for politiet som følge av at de får nye oppgaver og må etablere nye rutiner for sitt arbeid i anledning avhørene. Lovendringene vil videre føre til en reduksjon i statens utgifter til forsvarere. Forslaget vil føre til mindre administrative endringer for barneverntjenesten, men vil ikke få vesentlige økonomiske konsekvenser.

Merutgiftene som følger av lovforslaget vil dekkes innenfor Justis- og beredskapsdepartementets gjeldende budsjettramme. Kostnadene i politiet er i stor grad avhengig av den forventede økningen i antall avhør. Denne økningen er svært vanskelig å forutsi. Det er derfor knyttet vesentlig usikkerhet til disse beregningene. Netto årlig kostnad er anslått til mellom 2 og 7 mill. kroner. Dette forutsetter at antallet avhør øker med 20 prosent i forhold til dagens nivå. I tillegg er det anslått at politiet vil få om lag 6 mill. kroner i investeringskostnader.

Samlet vil den positive effekten for samfunnet trolig bli betydelig. Endringene vil gi langt bedre rettssikkerhet for utsatte barn, psykisk utviklingshemmede og andre særlig sårbare personer og bedre kvalitet i politiets etterforsking i straffesaker hvor disse er fornærmede eller vitner.

15.2 Konsekvenser for Domstoladministrasjonen og domstolene

Forslaget innebærer at dommerne ikke lenger skal være til stede ved avhørene og at domstolene aldri skal beramme avhørene. Domstolene skal heller ikke lenger ha ansvaret for å skrive dialogutskrift av avhørene.

Den samlede årlige kostnadsreduksjon knyttet til dommer- og saksbehandlerårsverk er beregnet til om lag 18 mill. kroner. I tillegg bruker domstolene om lag 5 mill. kroner på utbetalinger til private aktører i forbindelse med dialogutskrift. Samlet er kostnadsreduksjonen for domstolene beregnet til om lag 23 mill. kroner årlig.

15.3 Utgifter til advokater, tolk, vitner og følgepersoner

Lovendringene vil innebære en reduksjon i statens utgifter til advokater. Mistenkte vil ikke lenger automatisk få status som siktet når første avhør blir foretatt. Mistenkte skal på dette stadiet som hovedregel ikke få informasjon om at avhøret gjennomføres og vil ikke få oppnevnt forsvarer. Politiet skal umiddelbart etter avhøret vurdere om noen bør siktes i saken. Siktede vil deretter få oppnevnt forsvarer og få adgang til å se videoopptak av avhøret. Siktede vil også få anledning til å be om at det gjennomføres supplerende avhør. I de tilfeller hvor det ikke tas ut siktelse vil utgiftene til forsvarer bortfalle. I de tilfeller hvor det tas ut siktelse vil det fortsatt være utgifter til forsvarer, blant annet i forbindelse med gjennomgang av videopptak av avhøret og ved eventuelle supplerende avhør. Videre forventes det en økning i antall avhør som følge av lovendringene, noe som igjen vil medføre en økning i advokatutgifter. Basert på regnskapstall og forventet antall avhør, er den årlige reduksjonen i statens utgifter til advokater anslått til 10 mill. kroner.

Lovendringene vil medføre en økning i statens utgifter til tolk (inkludert reiseutgifter) og reiseutgifter for vitner og følgeperson. Basert på regnskapstall er disse utgiftene beregnet til 2 mill. kroner i 2015. Basert på forventet økning i antall saker, er det beregnet at disse utgiftene vil øke med om lag 0,5 mill. kroner.

15.4 Konsekvenser for politiet og barnehusene

Overføringen av ansvaret for avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner fra domstolene til politiet vil medføre investeringskostnader knyttet til opplæring av avhørsledere. Endringene vil også medføre varige utgiftsøkninger i forbindelse med årlig opplæring av avhørere og avhørsledere, økt bemanning i forbindelse med gjennomføring av tilrettelagte avhør, drift av barnehusene og dialogutskrift av avhørene. Som nevnt, forventes det at lovendringene vil føre til en vesentlig økning i antall avhør. Dette vil ha innvirkning på størrelsen på de varige utgiftsøkningene i politiet.

Antall avhør og ressursbruk per avhør

Antall dommeravhør har økt kraftig de siste årene. Det forventes at denne økningen vil fortsette. Det er svært vanskelig å forutsi økningen i antall avhør som vil komme som et resultat av lovendringene. Det er også vanskelig å anslå hvor fort denne økningen vil komme, og det vil bli vanskelig å skille denne økningen fra den øvrige økningen i antall avhør.

Terskelen for å anmelde vil bli lavere som følge av at mistenkte ikke lenger automatisk får status som siktet når det blir tatt tilrettelagt avhør. Samtidig vil adgangen til supplerende avhør utvides. Det er særlig disse endringene som vil medføre en økning i antall avhør. Videre skal tilrettelagt avhør nå kunne benyttes for barn mellom 16 og 18 år i saker som gjelder seksuelle overgrep begått av nærstående når hensynet til vitnet tilsier det. Politidirektoratet anslår ut i fra en samlet vurdering at antall avhør vil øke med om lag 20 prosent sammenlignet med en økning uten lovendringer.

Investeringskostnader

Politidirektoratet har opplyst at det vil være behov for engangsinvesteringer når det gjelder opplæring av nye avhørsledere og avhørere, samt prosjekterings- og planleggingskostnader. Samlet er kostnadene knyttet til engangsinvesteringer anslått til 6 mill. kroner.

Varige kostnader

Opplæring er en forutsetning for at politiet skal kunne opprettholde høy kvalitet i arbeidet med avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Flere avhør vil medføre økte utgifter til opplæring av politiansatte som gjennomfører tilrettelagte avhør.

Driftsutgiftene i barnehusene vil øke som følge av lovendringene. Den forventede økningen i antall nye avhør vil gi økt behov for lokaler og økte utgifter til medisinske undersøkelser ved barnehusene. Domstolene skal ikke lenger ha ansvaret for dialogutskrift av avhørene. Dette ansvaret overføres til barnehusene. Å skrive dialogutskrift av tilrettelagte avhør vil medføre betydelige personalkostnader.

Videre vil økningen i antall avhør kreve betydelige personalressurser knyttet til etterforskere, avhørsledere og avhørere.

Lovendringene vil kunne bidra til økt kvalitet på etterforskingen, blant annet fordi det blir lettere å gjennomføre avhørene raskt. Kortere tid fra anmeldelse til avhør blir tatt kan gjøre den resterende delen av etterforskingen mindre ressurskrevende.

Samlet anslås det at de årlige kostnadene som følger av lovendringene vil komme på mellom 35 og 40 mill. kroner.

Regelendringene som vil følge av forskrift om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner vil kunne medføre noe høyere kostnader for barnehusene. Departementet vil følge opp eventuelle kostnadsøkninger som følger av forskriftsendringen i forbindelse med de årlige budsjettfremleggene. Merutgiftene vil dekkes innenfor departementets gjeldende budsjettrammer.

Bevilgningsbehov

Statens reduserte utgifter til advokater kan overføres for å dekke deler av politiets merutgifter.

Ut over dette vil merutgiftene bli dekket innenfor Justis- og beredskapsdepartementets gjeldende budsjettrammer. Regjeringen vil komme tilbake til dette i de årlige budsjettframleggene.

Administrative endringer

Forslaget vil medføre administrative endringer for politiet, både som følge av at politiet får oppgaver som domstolen tidligere har hatt og som følge av nye oppgaver knyttet til ivaretakelse av siktedes rett til kontradiksjon. Det vises særlig til beskrivelsen i punkt 6.4.3 og 6.4.5. Dette medfører behov for nye landsdekkende rutiner for politiets arbeid i anledning tilrettelagte avhør.

Domstolene skal ikke lenger ha ansvaret for å belaste statens utgifter til forsvarer, bistandsadvokater, tolk, og vitner og følgepersoner i forbindelse med avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Ansvaret overføres fra domstolene til politiet, som vil bli gitt fullmakt til å belaste disse utgiftene på kapittel 414, post 01 og kapittel 466, post 01.

15.5 Konsekvenser for barneverntjenesten

Det forutsettes at det etableres gode samarbeidsrutiner mellom politiet og barneverntjenesten i forbindelse med avhørene. Barneverntjenesten vil kunne være til stede under avhørene, slik at barneverntjenesten raskt får tilgang til informasjon som er nødvendig for å ivareta barnet og slik at barna slipper å gjenta sin beretning om de straffbare forholdene. Barneverntjenestens ressursbruk og ansvar overfor det enkelte barn vil i all hovedsak være uendret.

15.6 Samfunnsmessige konsekvenser

Endringene vil gi utsatte barn, psykisk utviklingshemmede og andre særlig sårbare voksne langt bedre rettssikkerhet og bedre kvaliteten i politiets etterforsking i disse sakene. Det er sannsynlig at dette vil medføre betydelige gevinster for samfunnet.

16 Merknader til de enkelte bestemmelsene

Straffeloven 2005 vil tre i kraft før endringene foreslått i denne proposisjonen trer i kraft. Lovforslaget bygger derfor på straffeprosessloven slik den vil lyde dersom Stortinget vedtar forslaget fremsatt i Prop. 64 L (2014–2015).

Til § 97 nytt tredje ledd og § 102 første ledd første punktum

Bestemmelsene gjelder oppnevning av forsvarer til siktede i saker der det tas tilrettelagt avhør av fornærmede eller andre vitner. Siktede skal først få forsvarer når siktede skal varsles om avhøret, jf. § 239 b. Det skal altså ikke oppnevnes advokat som skal representere mistenkte uten å ha vært i kontakt med sin klient. Når siktede skal varsles om tilrettelagt avhør, skal det oppnevnes forsvarer straks. For å unngå forsinkelser skal påtalemyndigheten få myndighet til å oppnevne forsvarer slik at forsvarer kan oppnevnes like raskt som i varetektsfengslingssakene. Om bakgrunnen til forslagene vises det til punkt 6.4.5.

Til § 107 b tredje ledd første punktum

Forslaget åpner for at politiet skal kunne tilkalle advokat for fornærmede i saker der fornærmede har rett til å få oppnevnt bistandsadvokat etter § 107 a og det skal tas tilrettelagt avhør. Forslaget skal sikre at oppnevning av bistandsadvokat ikke forsinker avhøret. Det vises til punkt 6.4.5.

Til § 132 nr 1

Etter forslaget endres aldersgrensen for hvem som må avgi forsikring fra 14 til 15 år slik at den er i samsvar med den kriminelle lavalder. Endringen gjelder generelt og får således også virkning for andre saker enn der det tas tilrettelagt avhør, det vil si også der vitner forklarer seg for retten.

Til § 234

Første ledd nytt andre punktum slår fast at straffeprosessloven § 131 og § 132 også skal gjelde ved tilrettelagte avhør. Etter § 131 og § 132 skal rettens leder sørge for at vitnet avgir forsikring. Reglene om forsikring skal gjelde ved tilrettelagte avhør selv om avhørene ikke lenger skal ledes av en dommer. Det blir avhørers oppgave å ta imot forsikring fra vitnet.

Andre ledd oppheves. De nærmere regler om tilrettelagt avhør og adgangen til å ta supplerende avhør er i stedet gitt i §§ 239–239 f.

Til § 237 første ledd nytt fjerde punktum

Forslaget innskrenker påtalemyndighetens adgang til å be om rettslig avhør når det skal tas tilrettelagte avhør. Etter forslaget skal påtalemyndigheten i utgangspunktet ikke kunne begjære rettslig avhør ved tilrettelagte avhør. Bestemmelsen åpner likevel for at det kan begjæres rettslig avhør dersom tilrettelagt avhør ikke lar seg gjennomføre uten rettens medvirkning. Unntaksregelen skal tolkes strengt. Ettersom vitnene ved tilrettelagte avhør får samme forklaringsplikt for politiet som de har for retten, vil det trolig sjelden eller aldri være behov for rettslig avhør i disse sakene. Det vil trolig bare være aktuelt i de tilfeller der et vitne, til tross for at vitnet har forklaringsplikt for politiet, bare vil forklare seg dersom en dommer er til stede. Det vises til punkt 6.4.2.

Til § 239

Bestemmelsen angir hvilke vitner som vil kunne bli avhørt ved tilrettelagt avhør og i hvilke straffesaker det skal og kan benyttes tilrettelagt avhør. Fornærmede regnes som vitner i denne sammenheng.

Etter første og andre ledd skal aldersgrensen for når det tas tilrettelagte avhør av barn som hovedregel fortsatt være 16 år, jf. bestemmelsens første ledd og andre ledd første punktum. Det skal være alderen ved første avhør som avgjør hvorvidt det skal tas tilrettelagt avhør. Et vitne som er 15 år og 11 måneder ved første avhør, skal altså avhøres ved tilrettelagt avhør også dersom det tas supplerende avhør etter at vitnet har fylt 16 år. Det kan i tillegg tas tilrettelagt avhør av barn mellom 16 og 18 år som har vært utsatt for seksuelle overgrep av nærstående, jf. bestemmelsens andre ledd andre punktum. Også i disse sakene er det alder ved første avhør som er avgjørende for om det kan tas tilrettelagt avhør i saken. Dersom det er tvil om hvorvidt vitnet er under eller over henholdsvis 16 år eller 18 år, skal det legges til grunn at vitnet er under aldersgrensen.

Etter tredje ledd og fjerde ledd skal tilrettelagte avhør også kunne benyttes ved avhør av vitner med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør. Psykisk utviklingshemming er en betegnelse på medfødt eller tidlig ervervet kognitiv svikt. Graden av psykisk utviklingshemming varierer mye, men normalt har psykisk utviklingshemmede kognitiv svikt som fører til at funksjoner som tenking, oppmerksomhet, hukommelse, læring og språkforståelse er redusert i slik grad at de vil ha vanskeligheter med å forklare seg personlig i retten. Selv om noen psykisk utviklingshemmede kan gi en god og fullstendig forklaring under hovedforhandling, skal alle som har diagnosen psykisk utviklingshemmet avhøres ved tilrettelagt avhør dersom saken gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 tredje ledd. Det blir opp til retten å vurdere om de skal forklare seg personlig under hovedforhandling, jf. § 298.

En rekke medisinske tilstander og skader kan medføre den samme kognitive svikt som psykisk utviklingshemmede normalt har. Personer med slik funksjonsnedsettelse vil kunne ha samme behov for tilrettelagt avhør uten å omfattes av diagnosen psykisk utviklingshemmet. Som eksempel nevnes personer som er påført en hjerneskade i en trafikkulykke, personer med demens og personer med ulike typer autisme. Etter forslaget skal vitner med funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør som vitner med psykisk utviklingshemming likestilles. Politiet må vurdere om funksjonsnedsettelsen er av en slik art at vitnet har samme behov for tilrettelagt avhør som psykisk utviklingshemmede normalt har. En person med en svak form for autisme vil for eksempel ikke nødvendigvis ha behov for tilrettelagt avhør, mens andre vitner med autisme vil måtte avhøres ved tilrettelagt avhør for å kunne gi en god forklaring. Ved avhør av personer med demens, må politiet ved vurderingen ta i betraktning at demensen vil kunne utvikle seg frem til hovedforhandling. For å sikre forklaringen, vil det derfor ofte være fornuftig å ta tilrettelagt avhør av et vitne med demens selv om vitnet på avhørstidspunktet ville vært i stand til å forklare seg for retten. Er vitnets funksjonsnivå uavklart, skal det også tas tilrettelagt avhør. Finner avhørslederen etter at det er tatt tilrettelagt avhør av vitnet, at vitnet har gode nok kognitive evner til å avgi en klar og fullstendig forklaring under hovedforhandlingen, kan eventuelle supplerende avhør tas som alminnelige politiavhør og vitnet må forberedes på å avgi personlig forklaring under hovedforhandlingen.

Tilrettelagte avhør av voksne skal etter forslaget forbeholdes grupper som har kognitiv svikt eller redusert kommunikasjonsevne. Traumatiserte ofre eller vitner med psykiske lidelser skal etter forslaget ikke avhøres ved tilrettelagt avhør dersom det er den personlige belastningen alene som taler for tilrettelagt avhør. Ivaretakelsen av disse sårbare voksne bør skje gjennom andre straffeprosessuelle virkemidler, eksempelvis ved at tiltalte ikke får være til stede under vitneforklaringen, jf. straffeprosessloven § 284 eller ved bruk av fjernavhør, jf. straffeprosessloven § 109 a. Har vitnet en psykisk lidelse eller er så traumatisert at vitnet av den grunn har kognitiv svikt eller redusert kommunikasjonsevne, vil imidlertid tilrettelagt avhør kunne benyttes.

Første og tredje ledd angir ved hvilke straffbare handlinger det skal tas tilrettelagt avhør. Andre og fjerde ledd angir i hvilke andre saker det kan tas tilrettelagte avhør. Etter første og tredje ledd skal det tas tilrettelagt avhør i saker som gjelder seksuallovbrudd (straffeloven kapittel 26), kjønnslemlestelse (§ 284), mishandling i nære relasjoner (§ 282), drap (§ 275) eller kroppsskade (§ 273). Bestemmelsene viser til straffebud i straffeloven 2005 ettersom den vil tre i kraft før endringene foreslått i denne proposisjonen vil tre i kraft. Det avgjørende for om det skal eller kan tas tilrettelagt avhør er om avhøret gjelder en sak som omfattes av gjerningsbeskrivelsen i de nevnte bestemmelsene. Det har ingen betydning om den aktuelle straffesaken vil bli pådømt etter straffeloven 1902 eller 2005. Gjelder saken for eksempel kroppsskade begått før straffeloven 2005 trådte i kraft, skal det tas tilrettelagt avhør selv om handlingen vil bli straffet etter straffeloven 1902 § 229.

I lovteksten henvises det kun til de straffebestemmelsene som beskriver det såkalte grunndeliktet i lovbestemmelsene, men dette omfatter også det grove deliktet, jf. Prop. 64 L (2014–2015) punkt 2.4. Det innebærer for eksempel at selv om det bare vises til § 273 kroppsskade, skal tilrettelagt avhør benyttes både ved avhør som gjelder § 273 kroppsskade og ved avhør som gjelder § 274 grov kroppsskade.

Tilrettelagt avhør skal også benyttes dersom det er tvil om saken gjelder en handling som omfattes av gjerningsbeskrivelsen i de nevnte straffebudene. Videre skal tilrettelagt avhør benyttes når avhøret gjelder forsøk på de nevnte straffbare handlingene, jf. femte ledd.

Andre ledd første punktum angir når det kan tas tilrettelagt avhør av barn under 16 år. Etter forslaget skal det kunne tas tilrettelagt avhør av barn under 16 år i saker som ikke omfattes av gjerningsbeskrivelsene i straffebestemmelsene nevnt i første ledd, dersom hensynet til vitnet tilsier det. Hvorvidt det bør tas tilrettelagt avhør må bero på en konkret helhetsvurdering der det blant annet ses hen til hvor alvorlig den straffbare handlingen har vært, hvor belastende hendelsen har vært for barnet, hvor gammelt barnet er og hvilken tilknytning barnet har til mistenkte. Typiske eksempler på når det vil kunne tas tilrettelagt avhør etter andre ledd første punktum vil være ranssaker eller saker om kroppskrenkelse.

Forslaget i andre ledd andre punktum tar sikte på å utvide vernet av barn mellom 16 og 18 år som er ofre for seksuelle overgrep begått av nærstående. Bestemmelsen gjelder i saker om incest (§ 312), søskenincest (§ 313) eller seksuell omgang med andre nærstående (§ 314). Når hensynet til disse vitnene tilsier det, kan det tas tilrettelagt avhør. Hvorvidt det bør tas tilrettelagt avhør må bero på en konkret helhetsvurdering der det blant annet ses hen til når overgrepene skjedde, hvor belastende det vil være for vitnet å forklare seg personlig under hovedforhandling og om vitnet bor sammen med mistenkte. Dersom det vil være en stor belastning for vitnet å forklare seg personlig under hovedforhandlingen, vil det i disse sakene som regel være grunnlag for å ta tilrettelagt avhør.

Fjerde ledd angir når det kan tas tilrettelagt avhør av personer med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør. Selv om avhøret ikke gjelder en sak som omfattes av gjerningsbeskrivelsen i straffebudene nevnt i tredje ledd, vil det kunne tas tilrettelagt avhør når hensynet til sakens opplysning og hensynet til vitnet tilsier det. Ettersom vitner med psykisk utviklingshemming og personer med tilsvarende funksjonsnedsettelse normalt har såpass store kognitive vansker at de ikke klarer å avgi en god og fullstendig forklaring i retten, vil det ofte være behov for å ta tilrettelagte avhør selv om saken gjelder mindre alvorlige handlinger enn de som er nevnt i tredje ledd. Evnen til å gi en god og utfyllende forklaring vil ofte, men ikke nødvendigvis, være den samme uansett hvilken handling forklaringen omhandler. Er politiet usikre på om vitnet har gode nok kognitive evner til å kunne forklare seg i retten, bør politiet ta tilrettelagt avhør også i andre straffesaker enn de som nevnt i tredje ledd.

Om bakgrunnen for bestemmelsen vises det til punkt 5.4.

Til ny § 239 a

Bestemmelsen angir hvordan tilrettelagte avhør skal gjennomføres. I første ledd slås det fast at avhør skal tas av en politietterforsker og ledes av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse. At avhørsleder har myndighet til å fastsette tidspunkt for avhøret innebærer at de som skal eller kan følge avhøret må stille på det tidspunkt avhørsleder fastsetter. Bestemmelsen er gitt for å hindre at noen av aktørene forsinker avhøret og for å unngå at politiet bruker tid på å finne frem til et tidspunkt som passer alle aktørene. Ettersom forsvarer skal kunne oppnevnes like raskt som ved varetektsfengslingssaker, jf. merknaden til § 97 nytt tredje ledd, vil forsvarer måtte stille på kort varsel. Det samme gjelder bistandsadvokat. Dersom noen av aktørene som kan, men ikke skal, følge avhøret, jf. § 239 d, ikke har mulighet til å stille på det fastsatte tidspunktet, vil de kunne se opptak av avhøret i etterkant.

Påtalemyndigheten har en plikt til å klarlegge både det som taler mot mistenkte og det som taler til fordel for mistenkte, jf. straffeprosessloven § 226 tredje ledd. Videre skal påtalemyndighetens tjenestemenn etter § 55 fjerde ledd opptre objektivt i hele sin virksomhet, herunder på etterforskingsstadiet, når det treffes påtalevedtak og ved iretteføring av saken. I første ledd tredje punktum slås det i tillegg fast at avhørsleder har et særlig ansvar for å fremkalle en klar og sannferdig forklaring og våke over at saken blir fullstendig opplyst, slik dommeren i dag har i dommeravhør, jf. straffeprosessloven § 136 første ledd og § 294. At avhørsleder sikrer at avhøret blir nøytralt, sikrer avhørets bevisverdi når det skal spilles av under hovedforhandling. Det vises til punkt 6.4.2.

Andre ledd fastsetter at vitner som avhøres ved tilrettelagt avhør skal ha tilsvarende vitne- og forklaringsplikt for politiet som de har for retten. Om bakgrunnen for forslaget vises det til punkt 10.4. Bestemmelsen innebærer at straffeprosessloven § 122 og § 123 om unntak fra vitne- og forklaringsplikt i utgangspunktet også skal gjelde ved tilrettelagte avhør. Ved tilrettelagte avhør vil det være tilstrekkelig at nærstående er mistenkt, det trenger ikke å være tatt ut siktelse. Etter forslaget skal imidlertid barn under 15 år som avhøres i saker der det skal tas tilrettelagt avhør, det vil si i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 første ledd, ikke fritas for vitne- og forklaringsplikt etter reglene i straffeprosessloven § 122 og § 123. Det samme gjelder vitner med høy grad av psykisk utviklingshemming som avhøres i disse sakene, jf. § 239 tredje ledd. Er det i en slik sak usikkert om vitnet er utviklingshemmet i høy grad, og således om vitnet er strafferettslig tilregnelig eller ikke, jf. straffeloven § 20 første ledd bokstav c, skal vitnet kunne fritas fra vitne- og forklaringsplikten etter reglene i straffeprosessloven § 122 og § 123. Tas det tilrettelagte avhør av barn eller særlig sårbare voksne i saker som gjelder andre straffbare handlinger, gjelder også § 122 og § 123. Er vitnet fritatt fra vitne- eller forklaringsplikt, må avhører informere vitnet om dette.

Oppsummert innebærer dette at barn under 15 år alltid har vitne- og forklaringsplikt når de avhøres ved tilrettelagt avhør i sak som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 første ledd. Barn over 15 år er fritatt for vitne- og forklaringsplikt etter straffeprosessloven § 122 første ledd og § 123 første ledd i alle straffesaker dersom mistenkte er nærstående. Avhøres barn under 15 år i andre saker, det vil si etter § 239 andre ledd, blir bildet mer komplisert. Barn under 12 år vil alltid ha vitneplikt uavhengig av om mistenkte er nærstående eller ikke, jf. straffeprosessloven § 108, jf. § 122 første ledd tredje punktum. Ettersom straffeprosessloven § 123 ikke har noen unntaksregel for barn under 12 år, vil de imidlertid normalt være unntatt fra forklaringsplikten om mistenkte er nærstående, jf. § 123. Barn mellom 12 og 15 år som avhøres i saker som ikke gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, er unntatt fra både vitne- og forklaringsplikt dersom mistenkte er nærstående, jf. § 122 første ledd og § 123 første ledd.

Vitner med høy grad av psykisk utviklingshemming som avhøres ved tilrettelagt avhør i sak som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 tredje ledd, har vitne- og forklaringsplikt. Avhøres de i saker som gjelder andre straffbare forhold, er de fritatt for vitne- og forklaringsplikt dersom mistenkte er nærstående, jf. straffeprosessloven § 122 og § 123. For voksne som ikke anses for å ha høy grad av psykisk utviklingshemming gjelder fritaksretten etter straffeprosessloven § 122 og § 123 i alle type saker.

Etter straffeprosessloven § 122 tredje ledd kan retten frita siktedes forlovede, fosterforeldre, fosterbarn eller fostersøsken for vitneplikten. Forslaget i § 239 a innebærer at bestemmelsen sjelden vil komme til anvendelse ved tilrettelagte avhør fordi alle barn under 15 år og vitner som er psykisk utviklingshemmet i høy grad som avhøres ved tilrettelagt avhør i sak som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 første og tredje ledd, uansett skal ha vitneplikt. Det samme gjelder barn under 12 år uavhengig av hvilken straffesak de avhøres i. Det er således bare når det tas tilrettelagt avhør av barn mellom 12 og 15 år i saker der det ikke er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, jf. § 239 andre ledd første punktum, eller det tas avhør av barn mellom 15 og 16 år, og mistenkte er fosterforeldre, fostersøsken eller andre nevnt i § 122 tredje ledd at unntaksbestemmelsen i § 122 tredje ledd kan bli aktuell. Dersom unntaksbestemmelsene kan komme til anvendelse, må avhørsleder forsøke å bringe spørsmålet inn for retten før avhøret tas. Det vil trolig svært sjelden være behov for en slik avgjørelse. Det vises til punkt 10.4.

Etter straffeprosessloven § 123 har retten myndighet til å frita enkelte vitner fra forklaringsplikt og i enkelte tilfeller bestemme at de som i utgangspunktet er fritatt fra forklaringsplikt likevel skal forklare seg. I likhet med unntaksbestemmelsen i straffeprosessloven § 122 tredje ledd, vil unntaksbestemmelsene i § 123 sjelden komme til anvendelse ved tilrettelagte avhør. Ingen av unntaksreglene vil komme til anvendelse når barn under 15 år eller personer som er psykisk utviklingshemmet i høy grad avhøres i sak som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Unntaksreglene vil bare få anvendelse når det tas avhør i saker som gjelder andre straffbare forhold eller om barn mellom 15 og 16 år avhøres, og mistenkte samtidig er nærstående. Det vil trolig være svært sjelden. I disse sakene må avhørsleder søke å få rettens avklaring på spørsmålet før første avhør. Kommer problemstillingen først opp under avhøret, må avhørsleder få rettens avgjørelse etter avhøret og om nødvendig ta supplerende avhør av vitnet. Om bakgrunnen for forslaget vises det til punkt 10.4.

Tredje ledd slår fast at avhørene skal tas opp på video. Om vitnet ikke vil forklare seg dersom avhøret blir filmet, skal det tas lydopptak av avhøret.

Fjerde ledd angir hvem som skal lede tilrettelagte avhør i gjenåpningssaker etter straffeprosessloven kapittel 27. For å sikre Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesakers uavhengighet, skal kommisjonen selv utpeke en jurist som skal lede avhøret.

Etter femte ledd kan det gis regler i forskrift om tilrettelagte avhør. Det vil bli gitt en ny forskrift om avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. I forskriften vil det blant annet kunne gis nærmere regler om kompetansekrav til avhørsleder og avhører.

Til ny § 239 b

Bestemmelsen gir regler om ivaretakelsen av mistenktes rett til kontradiksjon ved tilrettelagte avhør. Etter første ledd skal første avhør som hovedregel tas uten at mistenkte er varslet. I saker der det anses ubetenkelig av hensyn til vitnet og etterforskingen, kan mistenkte likevel varsles. Mistenkte skal bare varsles om avhøret dersom vedkommende allerede er siktet, eller dersom det er skjellig grunn til å mistenke vedkommende slik at mistenkte bør siktes, og varsling anses ubetenkelig av hensyn til vitnet og etterforskingen. Dersom varsling vil kunne føre til at vitnet kommer i en vanskelig eller farlig situasjon, skal mistenkte altså ikke bli informert om avhøret før det tas. Tilsvarende skal gjelde dersom varsling kan gi mistenkte mulighet til å kvitte seg med bevis i saken. Mistenkte skal heller ikke varsles dersom avhøret tas før politiet har skjellig grunn til å mistenke vedkommende. Et eksempel på når mistenkte skal varsles før første avhør, er om mistenkte allerede er siktet i saken og av den grunn sitter varetekstfengslet. I slike tilfeller skal siktede varsles og få oppnevnt forsvarer allerede før første tilrettelagte avhør.

Andre ledd slår fast at mistenkte som ikke skal varsles om avhøret, heller ikke skal varsles indirekte ved at mistenkte mottar varsel om at det er oppnevnt midlertidig verge. I slike saker skal Fylkesmannen utsette å varsle om at midlertidig verge skal oppnevnes eller er oppnevnt. Fylkesmannen bør avgjøre tidspunktet for varsling i dialog med politiet og barneverntjenesten, slik at varsling for eksempel kan skje parallelt med at politiet tar ut siktelse og barneverntjenesten iverksetter tiltak for å verne barnet. Barneverntjenesten eller andre offentlige instanser må også unngå å gi informasjon som innebærer at mistenkte på annet vis får vite om at vitnet skal avhøres.

I tredje ledd understrekes det at påtalemyndigheten så snart som mulig etter at tilrettelagt avhør er gjennomført må avgjøre om det er grunnlag for å ta ut siktelse. Det er viktig at avgjørelsen kommer raskt slik at siktede får ivaretatt sin rett til kontradiksjon og slik at et eventuelt supplerende avhør blir minst mulig belastende for vitnet. Terskelen for å ta ut siktelse skal av samme grunn være lav. Det kan tas flere tilrettelagte avhør før det tas ut siktelse, men det skal bare skje dersom det fortsatt er behov for flere avhør for å avklare om noe straffbart har skjedd eller hvem som er mistenkt, eller dersom hensynet til vitnet nødvendiggjør flere avhør før mistenkte varsles.

Fjerde ledd angir nærmere hvordan siktedes rett til kontradiksjon skal ivaretas i saker der det tas tilrettelagt avhør. Blir det tatt ut siktelse, skal siktede straks få oppnevnt forsvarer, jf. forslag til § 97 nytt tredje ledd. Det er helt sentralt at siktede så snart som mulig får tilgang til videoopptak av avhøret og at siktede blir informert om adgangen til å begjære supplerende avhør der siktedes spørsmål kan bli stilt til vitnet. For å sikre notoritet, må informasjonen forkynnes. Politiet skal gi siktede en frist til å begjære supplerende avhør. Er det grunn til å tro at siktede ikke ønsker supplerende avhør, bør politiet forsøke å få dette skriftlig fra siktede.

Femte ledd fastsetter at siktede før supplerende avhør skal ha anledning til å rådføre seg med sin forsvarer. Forslaget er særlig aktuelt der det er avhørslederen eller vitnet selv som ønsker supplerende avhør og siktede ikke har forberedt spørsmål til vitnet før han får informasjon om at det skal tas supplerende avhør.

Om bakgrunnen for forslaget vises det til punkt 6.4.4 og 6.4.5. En menneskerettslig vurdering av avhørsmodellen er gitt i punkt 6.4.6.

Til ny § 239 c

Forslaget åpner for at det skal kunne tas flere avhør av vitnet. Avhørene skal være supplerende slik at vitnet slipper å gjenta historien. Første ledd slår fast at avhørsleder kan beslutte at det skal tas supplerende avhør dersom det er nødvendig for at saken blir fullstendig opplyst. Av hensyn til vitnet skal antall avhør begrenses. Ved avgjørelsen av om det skal tas supplerende avhør, må avhørsleder veie hensynet til sakens opplysning opp mot hensynet til vitnet. Jo større belastning det vil være for vitnet å bli avhørt igjen, desto viktigere må avhørsleders spørsmål være for sakens opplysning for at det skal kunne tas supplerende avhør. Ettersom det å etterforske og iretteføre vold og seksuelle overgrep begått mot barn er en viktig del av det å beskytte barnet mot overgrep, vil det ofte være til barnets beste at det tas supplerende avhør for å få saken bedre opplyst selv når det er en belastning for barnet å bli avhørt igjen. Det samme vil gjelde særlig sårbare voksne.

Etter andre ledd kan også vitnet selv be om at det tas supplerende avhør. Avhørsleder skal i utgangspunktet ta supplerende avhør dersom vitnet ønsker det. Unntak kan tenkes dersom vitnet flere ganger ber om supplerende avhør og det er klart at det ikke vil fremkomme informasjon av betydning for straffesaken.

Tredje ledd fastsetter at siktede kan be om at det tas supplerende avhør av vitnet. At siktede skal ha mulighet til å få sine spørsmål stilt til vitnet er helt sentralt for å ivareta siktedes rett til kontradiksjon og således sikre at siktede får en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6. Det skal derfor svært mye til for å avslå siktedes begjæring om supplerende avhør dersom den mottas innen fristen. Avhørsleder må likevel foreta en avveining av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon opp mot hensynet til vitnet. Har vitnet allerede forklart seg utførlig om det siktede ønsker å stille spørsmål om, vil begjæringen kunne avslås. Da vil spørsmålene ikke ha betydning for sakens opplysning eller for siktedes rett til en rettferdig rettergang, samtidig som det normalt vil være en belastning for barn eller særlig sårbare voksne å få spørsmål om ting de allerede har forklart seg utførlig om. Vil det være svært belastende for vitnet å bli avhørt igjen og siktedes spørsmål til vitnet må anses ubetydelige, kan avhørsleder også avslå begjæringen. Har siktede spørsmål av betydning for sakens opplysning og hans forsvar, kan supplerende avhør bare avslås dersom det er sterke holdepunkter for at det vil være svært belastende for vitnet å bli avhørt igjen. Dersom avhørsleder da mener det er nødvendig å avslå begjæringen, skal han innhente sakkyndigvurdering før avslag gis.

Må siktedes begjæring om supplerende avhør avslås fordi det vil være en for stor belastning for vitnet å bli avhørt igjen, og siktede ikke på noe stadium i saken har fått mulighet til å stille spørsmål til vitnet, er det ikke sikkert at videoopptak av allerede gjennomført avhør vil kunne benyttes som bevis under hovedforhandlingen. Det vil kunne være i strid med siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6. Som det fremgår i punkt 6.4.5 og 6.4.6, har EMD lagt til grunn at retten i disse tilfellene må foreta en konkret vurdering av hvorvidt det er nødvendig å tillate at opptak av avhør blir spilt av i retten, om opptaket er det eneste eller avgjørende grunnlaget for domfellelse og hvorvidt prosessuelle rettssikkerhetsgarantier i tilstrekkelig grad ivaretar hensynet til forsvaret og en rettferdig rettergang. Om hvorvidt prosessuelle rettssikkerhetsgarantier i tilstrekkelig grad ivaretar hensynet til forsvaret og en rettferdig rettergang, har EMD lagt vekt på om myndighetene har forsøkt å legge til rette for at siktede kunne stille spørsmål til vitnet, jf. Rosin v. Estonia para 59 og 62. Det er således viktig at politiet etterforsker saken raskt og at mistenkte varsles tidlig etter det tilrettelagte avhøret er tatt, får tilgang til opptak av avhøret og blir informert om muligheten til å begjære supplerende avhør. Slik legges det til rette for at det supplerende avhøret kan tas raskt og være minst mulig belastende for vitnet. Dersom det, til tross for at politiet har arbeidet raskt og forsøkt å legge til rette for at det kan tas supplerende avhør av vitnet, av hensyn til vitnet likevel ikke lar seg gjøre å ta supplerende avhør, vil det være større mulighet for at retten vil kunne benytte videoopptak av avhøret som bevis under hovedforhandlingen enn om politiet kan klandres for at det ikke ble mulig å gjennomføre supplerende avhør. Ettersom videoopptak fra tilrettelagte avhør ofte vil være avgjørende bevis i en straffesak om vold eller seksuelle overgrep mot barn eller særlig sårbare voksne, vil konsekvensen av at videoopptak av gjennomført avhør ikke kan benyttes som bevis kunne være at skyldige ikke kan dømmes. Det er derfor svært viktig at politiet gjør alt de kan for å sikre siktedes rett til kontradiksjon. Om bakgrunnen for bestemmelsen, se punkt 6.4.3, 6.4.5 og 6.4.6.

Dersom siktedes begjæring inngis etter fristen, kan supplerende avhør i særlige tilfeller innfris. Avgjørelsen vil da bero på en konkret vurdering av hensynet til vitnet og siktedes rettigheter, hvor det særlig skal legges vekt på årsaken til at begjæringen kom inn etter fristen, om og i hvilken grad det vil være belastende for vitnet å bli avhørt igjen, hvor lang tid det har gått siden fristen gikk ut og siden vitnet ble avhørt og hvor viktig spørsmålene siktede ønsker å stille er for sakens opplysning. Har det for eksempel kommet nye opplysninger i saken som det er viktig for siktede å få stilt spørsmål til vitnet om, og det ikke anses å være en stor belastning for vitnet å bli avhørt igjen, bør begjæringen innfris.

Dersom avhørsleder helt eller delvis avslår begjæring om supplerende avhør, kan spørsmålet bringes inn for retten, jf. femte ledd.

Til ny § 239 d

Bestemmelsen angir hvem som skal og kan følge tilrettelagte avhør. Det fremgår allerede av § 239 at avhørsleder og avhører alltid skal være til stede ved tilrettelagte avhør. Avhører er den eneste som skal være til stede i avhørsrommet sammen med barnet. I helt spesielle tilfeller der vitnet ikke er i stand til å forklare seg uten at en av foreldrene eller andre tillitspersoner er til stede i avhørsrommet, vil vedkommende likevel kunne være til stede i avhørsrommet. I så fall må det gjøres tilpasninger slik at tilstedeværelsen i minst mulig grad skader etterforskingen. Andre aktører må følge avhøret via videooverføring, alternativt fra tilstøtende rom med enveisspeil.

Første ledd angir hvem som skal være til stede ved tilrettelagte avhør. Dersom det er oppnevnt bistandsadvokat for vitnet, skal denne følge avhøret. Det skal også forsvarer, forutsatt at siktede har blitt varslet om avhøret. Skal siktede ikke varsles om avhøret, jf. § 239 b, skal det heller ikke oppnevnes forsvarer som skal følge avhøret, jf. punkt 6.4.5.

Etter andre ledd skal flere aktører ha rett, men ingen plikt, til å følge avhøret. Det gjelder for det første representanter fra barnehuset, jf. andre ledd bokstav a. I praksis vil en representant fra barnehuset alltid være til stede ved avhør som tas på barnehus.

Etter andre ledd bokstav b kan en representant fra barneverntjenesten følge avhøret dersom det straffbare forholdet gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon. Unntak er gitt i saker der hensynet til barnet tilsier at barneverntjenesten ikke bør være til stede, jf. tredje ledd. Det kan for eksempel være fordi barnet har et anstrengt forhold til barneverntjenesten og ikke vil forklare seg dersom barneverntjenesten er til stede. Representanter fra barneverntjenesten skal heller ikke være til stede dersom det vil være til skade for etterforskingen. Det kan skje om barneverntjenesten ikke har mulighet til å sende andre representanter enn representanter som selv skal vitne i saken. Barneverntjenesten bør tilstrebe å være til stede ved avhør der det straffbare forholdet gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon. Dersom de ikke har mulighet til å stille på fastsatt tidspunkt, skal de straks få tilgang til videoopptak av avhøret slik at de har nødvendig informasjon til å beskytte barnet og slik at barnet slipper å gjenta sin historie. Informasjon barneverntjenesten får tilgang til ved å være til stede ved avhørene skal ikke bli tilgjengelig for foreldrene i barnevernssaker dersom det vil skape problemer for etterforskingen. Avhørsleder kan derfor pålegge barneverntjenesten og andre tilstedeværende taushetsplikt om informasjon de har fått ved tilrettelagte avhør.

Vitnets verge skal i utgangspunktet kunne følge avhøret. Det fremgår allerede av § 239 b at foreldre som er mistenkt i saken, eller har en så nær tilknytning til mistenkte at de er inhabile som verger, ikke skal være til stede ved avhøret. Avhørsleder kan dessuten beslutte at foreldre eller andre verger ikke skal følge avhøret dersom etterforskingsmessige hensyn taler mot det. Det kan være aktuelt dersom foreldre selv skal vitne i saken. Videre kan avhørsleder beslutte at foreldre ikke skal følge avhøret dersom hensynet til vitnet taler mot det. Det vil ofte kunne være til barnets beste at foreldrene har fulgt avhøret slik at de er informert om hva barnet har opplevd. Da slipper barnet å gjenta historien og foreldrene kan gi barnet den nødvendige støtte. På den annen side vil det for mange foreldre være en så stor belastning å høre detaljene fra hva barnet har opplevd, at de vil ha vanskeligheter med å gi barnet den nødvendige støtten etter avhøret. Da kan det være bedre for barnet om foreldrene ikke følger avhøret. Avhørsleder skal informere foreldre om dette, men dersom foreldrene fortsatt ønsker å følge avhøret, skal avhørsleder være tilbakeholden med å nekte dem det. Ettersom oppnevnt verge normalt ikke har samme tilknytning til vitnet som foreldre, vil det sjelden være betenkeligheter med å la vergen følge avhøret. Informasjon som fremkommer i avhøret kan dessuten være viktig for vergens ivaretakelse av vitnet.

Bestemmelsen slår videre fast at ytterligere representanter fra påtalemyndigheten eller politiet skal kunne følge avhøret. Normalt vil det minst være behov for at en politietterforsker følger avhøret i tillegg til etterforskeren som avhører vitnet og påtalejuristen som leder avhøret.

Avhørsleder kan videre avgjøre at andre kan følge avhøret dersom det er hensiktsmessig og hensynet til vitnet eller etterforskingen ikke taler mot det. Det kan for eksempel være kommunalt ansatte som arbeider med oppfølging av et vitne med psykisk utviklingshemning, vitnets psykolog eller andre som av hensyn til vitnet, siktede eller etterforskingen bør kunne være til stede. Det kan også være bistandsadvokater til andre vitner i saken.

Både politietterforsker, påtalejurist, forsvarer og vitnets bistandsadvokat kan før eller under avhøret fremme forslag til spørsmål som skal stilles til vitnet. Det samme gjelder bistandsadvokater til andre vitner i saken dersom avhørsleder mener det er hensiktsmessig. Andre som eventuelt følger avhøret kan ikke fremme forslag til spørsmål. Avhørsleder avgjør om spørsmålene skal stilles. Om bakgrunnen for forslaget vises det til punkt 14.4.

Forsvarers spørsmål skal tillates stilt med mindre hensynet til vitnet klart taler mot det jf. fjerde ledd fjerde punktum. Avhørsleder må altså foreta en avveining mellom hensynet til siktedes rett til kontradiksjon og hensynet til vitnet. For å sikre at siktedes rett til kontradiksjon blir ivaretatt, skal terskelen for å nekte spørsmålene stilt være høy. Om avhørsleder anser spørsmålene som unødvendige, men det ikke er grunn til å tro at det vil være belastende for vitnet å få spørsmålet stilt, skal avhørsleder godta at spørsmålet blir stilt. Har vitnet allerede forklart seg utfyllende om det forsvarer ønsker å stille spørsmål om, vil det, som redegjort for i punkt 6.4.3 og i merknaden til § 239 c, kunne være belastende for vitnet å måtte svare på spørsmålet igjen. Å stille spørsmålet igjen vil heller ikke gjøre at saken blir bedre opplyst og slik ha betydning for siktedes rett til en rettferdig rettergang. Avhørsleder bør derfor avslå at spørsmål som vitnet allerede har forklart seg utdypende om blir stilt. Dersom siktedes spørsmål er sentrale for å sikre siktedes rett til en rettferdig rettergang, vil avhørsleder måtte tillate spørsmålet stilt selv om det vil være belastende for vitnet å få spørsmålet. I slike tilfeller vil det gjerne indirekte også være til vitnets beste at spørsmålet blir stilt fordi det ellers vil kunne skje at avhøret ikke vil kunne benyttes som bevis i straffesaken. Det vil normalt være til vitnets beste at beviset kan benyttes. Har siktede spørsmål av betydning for sakens opplysning og hans forsvar, kan det bare avslås dersom det er sterke holdepunkter for at det vil være svært belastende for vitnet å få spørsmålet stilt. Avveiningen vil bli den samme som ved avgjørelsen om det skal tas supplerende avhør eller ikke, jf. merknaden til § 239 c og punkt 6.4.3, 6.4.5 og 6.4.6.

Til § 239 e

Bestemmelsen angir fristene for når tilrettelagte avhør skal tas. Etter forslaget skal det være en frist på én uke i de akutte sakene, to uker i de andre mest alvorlige sakene og tre uker i de resterende sakene. I tillegg kan fristen forlenges med en uke i de sakene der politiet, før fristen gikk ut, har foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet. Det samme gjelder dersom avhørslederen og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret utsettes. Om bakgrunnen for forslaget vises det til punkt 8.4.

Én-ukesfristen og to-ukersfristen skal bare gjelde i de sakene der det er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør, det vil si i saker som gjelder overtredelse eller forsøk på seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, jf. § 239 første og tredje ledd. I tillegg får de anvendelse i de sakene der det tas tilrettelagt avhør av barn mellom 16 og 18 år som er fornærmet i sak som gjelder overtredelse eller forsøk på incest, søskenincest eller seksuell omgang mellom andre nærstående, jf. § 239 andre ledd andre punktum. Etter første ledd skal tilrettelagte avhør gjennomføres snarest mulig og innen én uke i disse sakene dersom fornærmede skal avhøres om en handling som skjedde for mindre enn to uker siden. Én-ukesfristen skal også gjelde ved avhør av fornærmede som har gitt en umiddelbar og fullstendig beretning om forholdet. Det vil typisk være tilfelle dersom et barn har åpnet seg for læreren sin og fortalt at det i en årrekke har blitt utsatt for seksuelle overgrep av en forelder. Det vil da være viktig at barnet føler at det blir hørt og ivaretatt slik at barnet er villig til å forklare seg for politiet. I tillegg skal én-ukesfristen gjelde ved avhør av fornærmede eller annet vitne der det er grunn til å tro at forklaringen er nødvendig for å beskytte fornærmede eller vitnet. Det vil ofte være tilfelle i saker som gjelder vold eller seksuelle overgrep begått av nærstående. Er det mistanke om at et barn utsettes for vold av sine foreldre, vil det ofte kunne være nødvendig å avhøre for eksempel en skolevenninne til barnet fordi venninnen kan komme med informasjon som er nødvendig for å beskytte barnet mot vold. Andre ledd fastsetter når det skal tas avhør innen to uker. I likhet med én-ukesfristen gjelder den i saker der det skal tas tilrettelagt avhør, jf. § 239 første og tredje ledd og ved avhør barn mellom 16 og 18 år etter § 239 andre ledd andre punktum. I disse sakene skal alle tilrettelagte avhør av fornærmede samt avhør av barn under seks år, uavhengig av om barnet er fornærmet eller annet vitne, tas innen to uker.

Andre tilrettelagte avhør skal foretas innen tre uker, jf. tredje ledd. Det vil være avhør av andre vitner enn fornærmede i saker der det skal tas tilrettelagt avhør og vitnets forklaring ikke er nødvendig for å beskytte fornærmede eller vitnet. Tre-ukersfristen vil også gjelde når det tas avhør av fornærmede eller andre vitner i saker der det ikke er obligatorisk å ta tilrettelagt avhør. Det vil for eksempel gjelde dersom politiet beslutter å ta tilrettelagte avhør i ranssaker eller i saker om kroppskrenkelse.

Har politiet før avhøret ikke tilstrekkelig informasjon om saken til å vite hvilken frist som vil gjelde for avhøret, skal avhøret tas innen den fristen politiet tror saken mest sannsynlig vil komme inn under. Viser det seg senere at saken gjaldt et annet forhold slik at fristen ville vært en annen, skal det noteres i protokollen. Det understrekes at politiet bør tilstrebe å ta alle tilrettelagte avhør raskt og ofte langt raskere enn fristen tilsier.

Etter fjerde ledd kan fristene forlenges med en uke dersom det før den normale fristen gikk ut er foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet. Eksempler på nødvendige etterforskingsskritt er avhør av familiemedlemmer eller barnehageansatte og pågripelse av mistenkte eller ransaking av mistenktes bolig. Eksempler på nødvendige forberedelser kan være å skaffe en godt egnet tolk eller innhente informasjon om vitnet ved samrådsmøte eller på annet vis. Det er særlig aktuelt ved avhør av barn i førskolealder og psykisk utviklingshemmede. Unntaksregelen kommer bare til anvendelse dersom etterforskingsskrittene og forberedelsene samlet sett har vært tidkrevende. Et enkelt avhør av et annet vitne vil således ikke være tilstrekkelig for at fristen kan forlenges. Det skal noteres i protokollen hvilke etterforskingsskritt og forberedelser som gjorde det nødvendig med ekstra frist.

I de aller fleste tilfeller vil det være til barnets og den særlig sårbare voksnes beste om avhør blir tatt raskt. Dersom det av hensyn til vitnet likevel skulle vise seg at det er nødvendig å utsette avhøret, for eksempel fordi vitnet ikke er friskt nok til å bli avhørt eller fordi det av hensyn til vitnet vil være langt bedre å vente til en spesifikk tolk eller bistandsadvokat er tilgjengelig, vil også fristen kunne forlenges med en uke. Avhørslederen og barnehuset må imidlertid være enige i at det klart er til barnets beste å utsette avhøret. Det skal noteres i protokollen hva som var årsaken til at det var til vitnets beste å utsette avhøret.

Femte ledd angir fristens utgangspunkt. Fristene skal regnes fra det tidspunkt politiet har mottatt en anmeldelse eller fra det tidspunkt politiet har rimelig grunn til å undersøke om det foreligger straffbart forhold, jf. straffeprosessloven § 224. Når politiet først på et senere stadium i etterforskingen blir klar over at det aktuelle vitnet bør avhøres, regnes fristen fra det tidspunktet politiet hadde rimelig grunn til å anta at vitnet burde avhøres.

Sjette ledd første punktum fastsetter at eventuelle supplerende avhør skal tas så raskt som mulig og i utgangspunktet ikke senere enn en uke etter forrige avhør. Unntak kan tenkes dersom det er nødvendig av hensyn til etterforskingen eller siktede og det ikke vil være en uforholdsmessig belastning for vitnet. Det kan for eksempel være tilfelle i en sak der det er flere mistenkte og det må foretas flere ransakinger, avhør av mistenkte og andre etterforskingsskritt før politiet har den nødvendige informasjonen til å ta ut siktelse eller for å skaffe nok informasjon til å få stilt de spørsmålene som er nødvendige å stille vitnet. Det vil for eksempel normalt være bedre for vitnet om det går noe lenger tid før vitnet blir avhørt igjen, enn om supplerende avhør tas så raskt at det blir behov for ytterligere supplerende avhør. Av og til vil det imidlertid være bedre å ta ett supplerende avhør raskt, mens man vet det lar seg gjennomføre uten å være til for stor belastning for vitnet, og heller ta ytterligere supplerende avhør senere dersom det skulle vise seg å være nødvendig. Ved vurderingen må avhørsleder være særlig oppmerksom på at siktedes rett til kontradiksjon blir ivaretatt. For at siktede skal kunne få sine spørsmål stilt til vitnet, vil det, som det fremgår av merknaden til § 239 c, kunne være helt nødvendig at supplerende avhør tas raskt. Siktede kan imidlertid også ønske bedre tid til å forberede sitt forsvar. Etter sjette ledd andre punktum kan det også gå mer enn en uke mellom avhørene dersom avhørslederen og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste om det supplerende avhøret utsettes og dette ikke svekker siktedes rett til kontradiksjon. Det kan for eksempel gjelde dersom vitnet ikke er friskt nok til å avhøres.

Til ny §239 f

Forslaget gjelder bruk av barnehus ved tilrettelagte avhør. Første ledd fastsetter at alle tilrettelagte avhør i saker der det skal tas tilrettelagt avhør, jf. § 239 første og tredje ledd, skal tas på barnehus. Vitner som er under 16 år eller psykisk utviklingshemmede og andre med nedsatt funksjonsevne som medfører samme behov for tilrettelagt avhør skal altså avhøres ved barnehus dersom avhøret gjelder overtredelse eller forsøk på seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Bestemmelsen kan bare fravikes dersom avhørslederen og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret tas et annet sted. Det kan for eksempel være om vitnet er redd for å reise bort fra hjemstedet sitt. Dersom unntaksregelen kommer til anvendelse, er det en forutsetning at politiet finner et annet egnet sted til å ta avhøret og at videoopptaksutstyret er av høy kvalitet slik at siktedes rettssikkerhet og bevisverdien av avhøret sikres.

Andre ledd gjelder bruk av barnehus dersom det tas tilrettelagte avhør i andre saker. Etter forslaget bør også disse tilrettelagte avhørene tas ved barnehus. Ved vurderingen skal det legges vekt på hensynet til vitnet og sakens opplysning. Avhørsleder avgjør da om barnehus skal benyttes. Avgjørelsen må bero på en konkret helhetsvurdering der det legges avgjørende vekt på barnets beste, jf. Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 og den særlig sårbare voksnes beste. Alvoret i saken, vitnets alder og behov for oppfølgning vil være sentrale momenter i avgjørelsen. Dersom avhørsleder beslutter å ta avhøret et annet sted enn på barnehus, er det en forutsetning at stedet er godt egnet og at videoopptaksutstyret er av høy kvalitet slik at siktedes rettssikkerhet og bevisverdien av avhøret sikres. Det vises til punkt 12.4.

Til § 298

Bestemmelsen regulerer når videoopptak av tilrettelagte avhør kan tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen.

Første ledd fastsetter at barn som er under 16 år ved hovedforhandlingen og avhøres i sak der det skal tas tilrettelagt avhør, det vil si saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, aldri skal måtte vitne i retten. Det samme gjelder om vitnet har fylt 16 år før hovedforhandlingen, med mindre det av hensyn til siktede er nødvendig at vitnet avgir personlig forklaring. Unntaksbestemmelsen skal bare komme til anvendelse om Grunnloven § 95 eller EMK artikkel 6 er til hinder for å spille av videoopptak av avhøret i stedet for at vitnet forklarer seg under hovedforhandlingen. Det vil kunne være tilfellet dersom det har gått flere år siden avhøret ble tatt, slik at barnet for eksempel for lengst har blitt myndig, og det ikke foreligger spesielle grunner som taler for å beskytte vitnet. Det vil trolig svært sjelden være nødvendig å gjøre unntak, og de aller fleste vitnene som fyller 16 år etter første avhør, men før hovedforhandling, vil ikke behøve å forklare seg personlig under hovedforhandlingen.

Andre ledd gjelder for alle andre saker der det er tatt tilrettelagt avhør av vitner. Bestemmelsen gjelder saker der politiet har tatt tilrettelagt avhør av barn selv om det ikke er obligatorisk, jf. § 239 andre ledd, og i alle saker der det er tatt tilrettelagt avhør av psykisk utviklingshemmede og andre med nedsatt funksjonsevne, jf. § 239 tredje og fjerde ledd.

Om politiet har tatt tilrettelagt avhør av barn under 16 år i saker der dette ikke er obligatorisk, det vil si i andre straffesaker enn seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade, skal videoopptak av avhøret som hovedregel tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen. Det kan imidlertid tenkes tilfeller der hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang eller sakens opplysning tilsier at barnet bør forklare seg under hovedforhandlingen. Retten må derfor foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om barnet bør forklare seg personlig under hovedforhandling. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6, hensynet til barnets beste etter Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 og samfunnets forpliktelse til å beskytte barnet etter Grunnloven § 102 andre ledd og § 104, EMK artikkel 8 samt barnekonvensjonen artikkel 19. Relevante vurderingstema vil være vitnets alder, hva slags handling straffesaken gjelder, om vitnet er fornærmet eller et annet vitne, hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde, hvilken relasjon det er mellom gjerningsmannen og vitnet og hvor belastende det vil være for vitnet å stille til hovedforhandlingen. Listen er ikke uttømmende. Retten må også vurdere om det for å ivareta vitnet vil være tilstrekkelig å spille av videoopptak av avhøret og at dette suppleres med vitneforklaring. Vitneforklaringen kan da gis enten ved at vitnet stiller i retten eller ved at vitnet avhøres ved fjernavhør etter reglene i straffeprosessloven § 109 a, for eksempel fra et barnehus. Det er også et alternativ at vitnet bare avhøres ved fjernavhør eller at vitnet forklarer seg i retten, men at tiltalte forlater rettsalen, jf. straffeprosessloven § 284.

Er det tatt tilrettelagt avhør av barn mellom 16 og 18 år som er fornærmet i sak som gjelder incest (§ 312), søskenincest (§ 313) eller seksuell omgang med andre nærstående (§ 314), skal videoopptak av avhøret også som hovedregel tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen. Også her må retten foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om barnet bør forklare seg personlig under hovedforhandling. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6, hensynet til barnets beste etter Grunnloven § 104 og barnekonvensjonen artikkel 3 samt samfunnets forpliktelse til å beskytte barnet mot seksuelle overgrep etter Grunnloven § 102 andre ledd og § 104, EMK artikkel 3 og 8 og barnekonvensjonen artikkel 19 og 34. Det må også ses hen til Lanzarote-konvensjonen artikkel 30, 31 og 36. Som det fremgår i punkt 6.4.6, har EMD en rekke ganger trukket frem at det ved avhør av vitner i saker som involverer seksuelt misbruk aksepteres at det iverksettes tiltak for å beskytte offeret, forutsatt at det ikke hindrer et tilstrekkelig og effektivt forsvar. Relevante vurderingstema vil være hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde, hvor belastende det vil være for vitnet å forklare seg personlig under hovedforhandling og om vitnet bor sammen med mistenkte. Listen er ikke uttømmende. Retten må også her vurdere om det for å ivareta vitnet vil være tilstrekkelig å spille av videoopptak av avhøret og at dette suppleres med vitneforklaring. Vitneforklaringen kan da gis enten ved at vitnet stiller i retten eller ved at vitnet avhøres ved fjernavhør etter reglene i straffeprosessloven § 109 a, for eksempel fra et barnehus. Det er også et alternativ at vitnet bare avhøres ved fjernavhør eller at vitnet forklarer seg i retten, men at tiltalte forlater rettsalen, jf. § 284.

I saker der personer med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse har forklart seg ved tilrettelagt avhør, skal også videopptak av avhøret som hovedregel tre i stedet for vitnets personlige forklaring under hovedforhandlingen. Det gjelder uavhengig av hva slags handling straffesaken gjelder. Også i disse sakene kan det imidlertid tenkes at hensynet til siktedes rett til en rettferdig rettergang eller hensynet til sakens opplysning tilsier at vitnet skal forklare seg under hovedforhandlingen. Ikke alle vitner med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse kan fritas fra plikten til å forklare seg under hovedforhandlingen. Det finnes for eksempel psykisk utviklingshemmede som har gode nok kognitive evner til å gi en god og fullstendig forklaring for retten. Retten må derfor foreta en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning og avgjøre om vitnet skal forklare seg personlig under hovedforhandling. Ved avgjørelsen må det særlig ses hen til siktedes rett til en rettferdig rettergang etter Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6, samfunnets forpliktelse til å beskytte den særlig sårbare voksne, særlig mot vold og seksuelle overgrep, jf. Grunnloven § 102 andre ledd, EMK artikkel 3 og 8 og CRPD artikkel 16. Det må også legges vekt på å sikre vitner med nedsatt funksjonsevne effektiv tilgang til rettssystemet, jf. CRPD artikkel 13. Relevante vurderingstema vil være vitnets funksjonsnivå, språkforståelse og evne til verbal kommunikasjon, hvor lang tid det har gått siden handlingen skjedde og hva slags handling straffesaken gjelder. Listen er ikke uttømmende. Selv om det ikke primært er den personlige belastningen som begrunner at det tas tilrettelagte avhør av disse vitnene, vil hensynet til å skåne vitnet være et av flere momenter i rettens helhetsvurdering av om vitnet må møte i retten.

I de tilfeller der det er tatt tilrettelagt avhør og det kan stilles spørsmål ved om vitnet likevel må forklare seg under hovedforhandlingen, bør dette avklares så tidlig som mulig. Spørsmålet bør søkes avklart i et saksforberedende rettsmøte.

Barn over 14 år og særlig sårbare voksne vil alltid kunne forklare seg personlig under hovedforhandlingen dersom de ønsker det.

Det vises til punkt 5.4. Om adgangen til å spille av videoopptak av tilrettelagte avhør i saker der siktede ikke har fått mulighet til å få sine spørsmål stilt til vitnet, vises det til merknaden til § 239 c og punkt 6.4.5 og 6.4.6. Punkt 6.4.6 gir også en redegjørelse for relevant EMD-praksis.

Til ikrafttredelses- og overgangsreglene

Det foreslås at loven skal gjelde fra den tid Kongen bestemmer. Forslagene til endringer i straffeprosessloven som fremmes i proposisjonen her vil tre i kraft etter at straffeloven 2005 trer i kraft.

Loven gjelder alle avhør som tas etter ikrafttredelsen. Fra den dag loven trer i kraft skal det altså ikke tas flere dommeravhør. I stedet tas det tilrettelagte avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner. Det gjelder selv om politiet mottok anmeldelse i saken før de nye reglene trådte i kraft. Det gjelder også dersom det allerede er tatt dommeravhør av vitnet, men det er behov for supplerende avhør. Det supplerende avhøret skal da tas som tilrettelagt avhør i stedet for dommeravhør.

Tilråding

Justis- og beredskapsdepartementet

tilrår:

At Deres Majestet godkjenner og skriver under et framlagt forslag til proposisjon til Stortinget om endringer i straffeprosessloven (avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner).

Vi HARALD, Norges Konge,

stadfester:

Stortinget blir bedt om å gjøre vedtak til lov om endringer i straffeprosessloven (avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner) i samsvar med et vedlagt forslag.

Forslag
til lov om endringer i straffeprosessloven (avhør av barn og andre særlig sårbare fornærmede og vitner)

I lov 22. mai 1981 nr. 25 om rettergangsmåten i straffesaker gjøres følgende endringer:

§ 97 nytt tredje ledd skal lyde:

I saker der siktede skal varsles om tilrettelagt avhør etter § 239 b, skal han ha forsvarer straks.

§ 102 første ledd første punktum skal lyde:

Forsvarer for den enkelte sak eller det enkelte rettsmøte oppnevnes av retten. Forsvarer etter § 97 tredje ledd og § 98 første ledd kan også oppnevnes av påtalemyndigheten.

§ 107 b tredje ledd første punktum skal lyde:

Dersom det vil kunne skade etterforskingen å vente på rettens oppnevning eller det skal tas tilrettelagt avhør etter § 239, kan politiet tilkalle advokat for fornærmede eller etterlatte.

§ 132 nr 1 skal lyde:

vitne som er under 15 år, eller som på grunn av forstandssvakhet eller av andre årsaker ikke kan ha noen klar forståelse av forsikringens betydning,

§ 234 første ledd nytt andre punktum skal lyde:

Ved tilrettelagt avhør etter § 239 gjelder også §§ 131 og 132.

§ 234 andre ledd oppheves.

§ 237 første ledd nytt fjerde punktum skal lyde:

Adgang til å begjære rettslig avhør gjelder ikke ved tilrettelagt avhør etter § 239 med mindre tilrettelagt avhør ikke lar seg gjennomføre uten rettens medvirkning.

§ 239 skal lyde:

Tilrettelagt avhør skal benyttes ved avhør av vitner under 16 år i sak om overtredelse av straffeloven kapittel 26, §§ 273, 275, 282 eller 284.

Tilrettelagt avhør kan også benyttes ved avhør av vitner under 16 år i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det. Det samme gjelder ved avhør av vitner mellom 16 og 18 år som avhøres som fornærmet i sak om overtredelse av straffeloven §§ 312–314.

Tilrettelagt avhør skal benyttes ved avhør av vitner med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør i sak om overtredelse av straffeloven kapittel 26, §§ 273, 275, 282 eller 284.

Tilrettelagt avhør kan også benyttes ved avhør av vitner med psykisk utviklingshemming eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør i saker om andre straffbare forhold når hensynet til sakens opplysning eller hensynet til vitnet tilsier det.

Bestemmelsene gjelder tilsvarende ved forsøk.

Ny § 239 a skal lyde:

Tilrettelagt avhør tas av en politietterforsker under ledelse av en påtalejurist med utvidet påtalekompetanse. Avhørsleder fastsetter tidspunkt for avhøret. Avhørsleder skal ha et særlig ansvar for å fremkalle en klar og sannferdig forklaring og våke over at saken blir fullstendig opplyst.

Vitner som avhøres ved tilrettelagt avhør etter § 239 har tilsvarende forklaringsplikt for politiet som de har for retten, med mindre annet følger av loven her. Vitner under 15 år som avhøres etter § 239 første ledd kan ikke fritas for vitneplikt eller forklaringsplikt etter reglene i §§ 122 og 123. Det samme gjelder vitner med høy grad av psykisk utviklingshemming som avhøres etter § 239 tredje ledd.

Tilrettelagte avhør skal tas opp på video. Dersom det av hensyn til vitnet ikke lar seg gjøre å ta videoopptak av avhøret, skal det tas lydopptak.

Ved avhør i forbindelse med en gjenåpningssak etter straffeprosessloven kapittel 27 ledes avhøret av en jurist utpekt av Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker.

Kongen kan gi nærmere regler om tilrettelagte avhør, herunder om kompetansekrav til avhørsleder og avhører.

Ny § 239 b skal lyde:

Første tilrettelagte avhør av et vitne skal som hovedregel tas uten at mistenkte blir varslet. Er mistenkte allerede siktet i saken og det anses ubetenkelig av hensyn til vitnet og etterforskingen, skal han likevel varsles om avhøret. Har politiet skjellig grunn til å mistenke en navngitt person og det anses ubetenkelig av hensyn til vitnet og etterforskingen at vedkommende varsles, skal politiet ta ut siktelse og varsle om avhøret.

I tilfeller der mistenkte ikke skal varsles om avhøret, skal mistenkte heller ikke varsles eller underrettes om oppnevning av midlertidig verge eller på annen måte bli varslet om avhøret. Det samme gjelder andre som har en slik tilknytning til mistenkte at vedkommende er inhabil som verge.

Når tilrettelagt avhør er gjennomført uten varsel, skal påtalemyndigheten så snart som mulig avgjøre om det er grunnlag for å ta ut siktelse.

Tas det ut siktelse, skal siktede og forsvarer straks få adgang til å gjøre seg kjent med de dokumenter i saken som det er adgang til etter § 242, herunder videoopptak av tilrettelagte avhør. Påtalemyndigheten skal ved forkynning informere siktede om at siktede har adgang til å begjære supplerende avhør av vitnet og at videoopptak av tilrettelagte avhør vil kunne tre i stedet for vitnets personlige forklaring under hovedforhandlingen. Avhørsleder skal gi siktede en frist til å begjære supplerende avhør og siktede skal gis anledning til å rådføre seg med sin forsvarer før fristen går ut.

Blir siktede varslet om at det skal tas tilrettelagt avhør, skal han gis anledning til å rådføre seg med sin forsvarer før avhøret.

Ny § 239 c skal lyde:

Avhørsleder kan beslutte at det skal tas supplerende avhør for å få saken tilstrekkelig opplyst. Ved avgjørelsen skal det legges vekt på forklaringens betydning for sakens opplysning og belastningen for vitnet ved å bli avhørt igjen. Avhørsleder kan også beslutte at det skal tas supplerende avhør dersom vitnet ber om det.

Siktede kan ved begjæring til avhørsleder be om at det blir tatt supplerende avhør av vitnet. Begjæringen skal angi hvilke spørsmål som ønskes stilt til vitnet.

Har siktedes begjæring kommet inn innen fristen fastsatt etter § 239 b, skal det tas supplerende avhør av vitnet, med mindre avhørsleder kommer til at det etter en samlet vurdering, der det legges særlig vekt på siktedes rett til kontradiksjon, vil være en uforholdsmessig belastning for vitnet.

I særlige tilfeller kan begjæring inngitt etter fristen innvilges.

Blir begjæringen helt eller delvis avslått, kan avgjørelsen bringes inn for retten.

Ny § 239 d skal lyde:

Tilrettelagte avhør skal følges av

a. vitnets bistandsadvokat og

b. siktedes forsvarer, dersom siktede er varslet om avhøret,

så fremt det kan skje uten at det er til skade eller fare for vitnet eller etterforskingen.

Tilrettelagte avhør kan følges av

a. representant fra barnehuset,

b. representant fra barneverntjenesten i saker der det straffbare forholdet gir grunn til bekymring for barnets omsorgssituasjon,

c. vitnets verge,

d. ytterligere representanter for påtalemyndigheten eller politiet og

e. andre avhørsleder mener det er hensiktsmessig at følger avhøret.

Representanter som nevnt i andre ledd bokstav b, c og e skal likevel ikke følge avhøret dersom avhørsleder kommer til at hensynet til vitnet eller etterforskingen taler mot det.

Forsvarer, vitnets bistandsadvokat, politietterforsker og påtalejurist kan, før eller under avhøret, fremme forslag om spørsmål til vitnet. Det samme gjelder bistandsadvokater til andre vitner i saken dersom avhørsleder mener det er hensiktsmessig. Avhørsleder avgjør om spørsmålene skal stilles. Forsvarers spørsmål skal tillates stilt, med mindre hensynet til vitnet klart taler mot det. Avhørsleder avgjør også andre spørsmål om gjennomføringen av avhøret.

Avhørsleder kan pålegge de tilstedeværende taushetsplikt om opplysninger som fremkommer i avhøret.

Ny § 239 e skal lyde:

Tilrettelagt avhør skal gjennomføres snarest mulig og innen en uke når det skal tas avhør etter § 239 første ledd, andre ledd andre punktum eller tredje ledd og

a. fornærmede skal avhøres om en handling som skjedde for mindre enn to uker siden,

b. fornærmede som skal avhøres har gitt en umiddelbar og fullstendig beretning om forholdet eller

c. det er grunn til å tro at forklaringen er nødvendig for å beskytte fornærmede eller vitnet.

Tilrettelagt avhør skal gjennomføres innen to uker når det skal tas avhør etter § 239 første ledd, andre ledd andre punktum eller tredje ledd og

a. vitnet er under seks år eller

b. vitnet er fornærmet i saken.

Ellers skal tilrettelagte avhør gjennomføres innen tre uker.

Har politiet før fristen gikk ut foretatt tidkrevende etterforskingsskritt eller forberedelser som var nødvendige av hensyn til vitnet eller avhørets kvalitet, forlenges fristen etter første, andre og tredje ledd med en uke. Det samme gjelder dersom avhørsleder og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret utsettes.

Fristene regnes fra tidspunktet for anmeldelse eller når politiet av andre grunner har rimelig grunn til å undersøke om det foreligger straffbart forhold. Når politiet først på et senere stadium i etterforskingen blir klar over at det aktuelle vitnet bør avhøres, regnes fristen fra det tidspunktet politiet hadde rimelig grunn til å anta at vitnet burde avhøres.

Ved supplerende avhør skal avhøret gjennomføres så raskt som mulig og ikke senere enn en uke etter forrige avhør, med mindre det er nødvendig av hensyn til etterforskingen eller siktede og det ikke vil være en uforholdsmessig belastning for vitnet. Er avhørsleder og barnehuset enige om at det klart er til vitnets beste at det supplerende avhøret utsettes og dette ikke svekker siktedes rett til kontradiksjon, kan fristen også forlenges.

Ny 239 f skal lyde:

I alle saker der det skal tas tilrettelagt avhør etter § 239 første og tredje ledd skal avhørene tas på barnehus. Bestemmelsen kan bare fravikes dersom avhørsleder og barnehuset er enige om at det klart er til vitnets beste at avhøret tas et annet sted.

Dersom politiet tar tilrettelagte avhør i andre saker, bør avhørene tas ved barnehus. Ved vurderingen skal det legges vekt på hensynet til vitnet og sakens opplysning.

Kongen kan gi nærmere regler om bruk av barnehus ved tilrettelagte avhør.

§ 298 skal lyde:

I sak der det er tatt tilrettelagt avhør etter § 239 første ledd og vitnet ved hovedforhandlingen er under 16 år, skal videoopptak av avhøret tre i stedet for personlig forklaring. Det samme gjelder om vitnet har fylt 16 år, med mindre det av hensyn til siktedes rett til kontradiksjon er nødvendig at vitnet avgir personlig forklaring under hovedforhandlingen.

I sak der det er tatt tilrettelagt avhør etter § 239 andre ledd, tredje ledd eller fjerde ledd, skal videoopptak som hovedregel tre i stedet for personlig forklaring under hovedforhandlingen, med mindre retten etter en samlet vurdering av hensynet til siktedes rett til kontradiksjon, hensynet til vitnet og hensynet til sakens opplysning finner at vitnet bør avgi personlig forklaring under hovedforhandlingen.

Kommer retten til at vitnet må forklare seg personlig under hovedforhandling, kan retten beslutte at forklaringen skal gis som et supplement til avspilling av videoopptak av avhør.

Er det tatt lydopptak av avhøret etter § 239 a tredje ledd, gjelder reglene tilsvarende.

Retten skal så tidlig som mulig under saksforberedelsen ta stilling til om vitnet skal avgi personlig forklaring under hovedforhandlingen.

II

Loven trer i kraft fra den tid Kongen bestemmer.

Loven gjelder alle avhør av som tas etter ikrafttredelsen.

Fotnoter

1)

Se for eksempel Myhre, Thoresen og Hjemdal, Vold og voldtekt i oppveksten 2015. Se også Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, Seksuelle og fysiske overgrep mot barn og unge, Kunnskapsstatus, Revidert 2011.

2)

Se for eksempel Rapportering fra sentrene mot incest og seksuelle overgrep 2013. punkt 4.1.5.

3)

Se for eksempel Hoem Kvam (2001), Sullivan & Knutson (2000), Meld. St. 15 (2012–2013) «Forebygging og bekjempelse av vold i nære relasjoner» punkt 5.4.3 og Meld. St. 45 (2012–2013) «Frihet og likeverd – Om mennesker med utviklingshemming» punkt 5.3.3.

4)

«Utfordringer og dilemmaer ved avhør av barn i førskolealder», Davik og Langballe, Lov og Rett nr. 1. 2013.

5)

Se for eksempel Leander, Granhag og Christianson, «Children exposed to obscene phone calls: What they remember and tell», Child Abuse & Neglect (2005) side 871–888, Cederborg, Lamb og Laurell, «Delay of disclosure, minimization, and denial of abuse when the evidence is unambiguous: a multi victim case», Pipe, Lamb, Orbach og Cederborg, Child sexual abuse: Disclosure, delay and denial, Routledge 2007, side 159–175, Leander, «Police interviews with child sexual abuse victims: Patterns of reporting, avoidance and denial», Child Abuse & Neglect (2010) side 192–205.

6)

Se for eksempel «Utviklingshemming og seksuelle overgrep – rettsvern, forebygging og oppfølging», Eggen, Fjeld, Malmo og Zachariassen (2014).

7)

Se blant annet Burgwyn-Bailes mfl. (2001), Fivush mfl. (2004) og Tizzard-Drover og Peterson (2004).

8)

Melinder, «Gjentatte avhør: Flere forhold har betydning for påliteligheten i barns utsagn» (2011), Cordon mfl. (2004) og Fivush mfl. (2003).

9)

Se for eksempel «High accuracy but low consistency in children’s long-term recall of a real-life stressful event» Baugerud, Magnussen og Melinder (2014).